Bilag 1
Socialforskningsinstituttet
Den traditionelle og den nye velfærdsmodel
Baggrundspapir til oplæg på den 21. Nordiske Arbejderkongres SSdertålje, Sverige 18.-19. juni 2002
Forskningschef Niels Ploug, Socialforskningsinstituttet, Herluf Trolles Gade 11, 1052 København K. Telefon +45-33480840, Fax +45-33480833, e-mail: np@sfi.dk.
Kan frit citeres med tydelig angivelse af kilde.
2
1.	Indledning

Ved overgangen til det ny årtusinde har mange af de vesteuropæiske velfærdsstater fejret deres 100års dag. Velfærdsstaten er med andre ord et produkt af det forrige århundrede. De første ordninger, hvor det offentlige mere systematisk tog et ansvar for befolkningens sociale sikring, blev indført i 1880erne og 1890erne først i Tyskland og derefter i Danmark. Det var overførselsindkomster, der især dækkede de erhvervsaktive og de ældre. Hurtigt bredte ideen sig til andre lande, og velfærdssystemet udvikledes til at dække andet og mere end sikring i alderdommen og ved sygdom og arbejdsløshed. Efter den Anden Verdenskrig udvikledes velfærdssystemerne sig i de nordiske lande til at være universelle, dvs. de dækkede alle borgere i landet, og de kontante overførsler blev suppleret med serviceydelser på det sociale og sundhedsmæssige område. Den historiske udvikling er således kendetegnet ved at stadig større grupper af befolkningen er blevet dækket med stadig flere og bedre ydelser.

2.	Velfærd med flere ansigter - de europæiske velfærdsmodeller

Selv om udviklingen af velfærdsordningerne fandt sted i de enkelte lande, kan der mellem nogle lande være fællestræk, der berettiger til, at man taler om en egentlig velfærdsmodel. Forskere har fundet, at man kan dele de europæiske lande ind efter fire velfærdsmodeller. Den skandinaviske model, hvor de sociale ydelser er ens for alle. Denne model kaldes også den nordiske model, den socialdemokratiske model eller den institutionelle model. Beveridge modellen opkaldt efter den engelske embedsmand der ledede arbejdet med at udarbejde modellens principper. Her gives de sociale ydelser kun til de dårligst stillede. Denne model kaldes også den angelsaksiske model, den liberale model eller den residuale velfærdsmodel. Bismarck-modellen er opkaldt efter den tyske Kansler og idemand bag de første socialforsikringslove. Her gives de sociale ydelser kun til folk, der har været på arbejdsmarkedet. Modellen kaldes også den centraleuropæiske, den konservative eller den præstationsorienterede model. Subsidiaritetsmodellen, hvor de sociale opgaver skal løses i familien eller så tæt på familien som muligt, kaldes også den sydeuropæiske eller den katolske model.

Uanset hvilken model et lands velfærdssystem hører til, er det karakteristisk ved udviklingen af systemet, at velfærdssystemerne i alle lande har udviklet sig til at være et nationale kompromis mellem modstridende interesser om løsningen af problemer på områder, der potentielt er ladet med konflikt. Spørgsmålet om, hvem der er de `værdigt trængende' i et samfund, hvilken hjælp de skal have, hvordan og hvor længe de skal have den - samt spørgsmålet om i hvilken udstrækning samfundet skal støtte fx børnefamilier eller ældre uden hensyn til deres indkomst og formueforhold er, når man tænker nærmere over det, ikke lette at finde et objektivt rigtigt svar på. En af velfærdsstatens store fortjenester er, at den i alle vesteuropæiske lande har fundet et svar på disse spørgsmål, der viste sig at være langtidsholdbart.

Gennemgående har de Vesteuropæiske lande alle ret omfattende velfærdssystemer. De Nordiske lande har ikke patent på det der med velfærdsstaten. Men sammenligner man de Vesteuropæiske landes velfærdsstater bare lidt nøjere finder man som nævnt forskellige måder at udforme velfærdssystemer på. Der er forskelle på, hvem der far ret til ydelser, og hvordan man optjener rettigheder. Der er forskel på, hvor længe man kan fa ydelserne, og hvem der får hvor meget. Kort
3
sagt findes der andre måder at udforme et velfærdssystem på end den nordiske måde, og det kan man så enten tage afstand fra, være ligeglad med eller lade sig inspirere af.

I lang tid har den væsentligste forskel mellem den nordiske velfærdsmodel, og velfærdsmodellerne i andre europæiske lande bestået i, at man i Norden holdt fast i at alle skulle have de samme, ens ydelser. Fx. bliver folkepension og arbejdsløshedsdagpenge i praksis stor set givet med et ens beløb til alle, og beløbet fastsættes for de allerfleste uafhængigt af tidligere indkomst. Det er ikke tilfældet i de øvrige europæiske lande - og på en række områder efterhånden heller ikke længere tilfældet i Norden. Ser man i øvrigt på, hvad den enkelte borger far fra velfærdsstaten i tilfælde af en såkaldt social begivenhed (arbejdsløshed, sygdom, alderdom), så er der ikke de helt store forskelle på ydelsesstørrelserne landene imellem. Og de nordiske lande ligger ikke i toppen - det gør Holland og Østrig.

I dag er den største forskel mellem de Nordiske velfærdsstater og velfærdsstaterne i de øvrige europæiske lande på det sociale serviceområde. Den sociale service i form af daginstitutioner til børn-og plejetilbud mv. til ældre er langt mere omfattende i de nordiske lande end i det øvrige Europa. Danmark har verdensrekord i antallet af indskrevne børn i dagsinstitutioner - ligesom de nordiske lande har verdensrekord i kvinders deltagelse på arbejdsmarkedet. Og selv om der i den offentlige debat rettes til tider hård kritik mod fx ældreplejen i de nordiske lande, så er den i udbud og omfang blandt de mest udbyggede i Europa - og dermed i hele verden.
3.	Velfærdsstaten under forandring
Ved overgangen til det nye årtusinde er det imidlertid blevet mere og mere tydeligt at velfærdsstaten, overførselsindkomstsystermerne og alle de offentlige serviceydelser på sin vis er gamle systemer i en ny verden. Disse systemer er i vid udstrækning udviklet for at håndtere problemer i industrisamfundet, hvor produktionsbetingelserne og betingelserne for at føre økonomisk politik var anderledes end de er i dagens moderne og såkaldt efter-industrielle samfund.

Spørgsmålet er derfor om det nationale kompromis kan holde i fremtiden.

De ændringer, der er foretaget af velfærdssystemerne såvel i de nordiske lande som i de øvrige europæiske lande i de senere år, og det er for så vidt mange, er gennemgående udtryk for en løbende tilpasning af systemerne til den aktuelle økonomisk situation. Det interessante fremadrettede spørgsmål er imidlertid, hvad de mange tilpasninger betyder for velfærdsmodellen på længere sigt, herunder hvad de betyder for den nordiske velfærdsmodel.

Allerede nu tyder meget på, at der langsomt men sikkert er ved at udvikle sig et mere fragmenteret velfærdssystem i de nordiske lande. I alle de nordiske lande har der i de senere år udviklet sig et supplerende velfærdssystem, der giver højere ydelser til dem, der er på arbejdsmarkedet. Der er tale om et klart brud med den lighedstankegang, der er indbegrebet af den nordiske velfærdsmodel. Bruddet er bl.a. sket ved, at man ved overenskomstaftaler mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, der regulere forholdene på arbejdsmarkedet i alle de skandinaviske lande, har aftalt bedre forhold i forbindelse med barsel, sygdom og pensionering. Det vil sige ydelser der udbetales til det store flertal af lønmodtagere på de nordiske arbejdsmarkeder, der er omfattet af en overenskomst - men ikke til alle borgere. Samtidig kan man se tendenser på en tilsvarende udvikling på serviceområdet.
4
4.	Forandre for at bevare ?
Når man skal diskutere ændringer og udvikling af noget, der er så kulturelt og historisk betinget, som velfærdsstaten, er det vigtigt med et vist perspektiv. Velfærdssystemerne opstod oprindeligt for at sikre de dårligst stillede i samfundet, men er senere udbygget til at omfatte meget store dele af befolkningen. Det er vigtigt at forstå baggrunden for de enkelte dele af velfærdssystemet, fordi det langt fra er ligegyldigt for indretningen af fremtidens velfærdssamfund, hvordan man vægter kommende ændringer mellem på den ene side de oprindelige mere grundlæggende dele af systemerne og på den anden side de områder, hvor velfærdssamfundet er blevet udbygget især i perioden efter den anden verdenskrig. Det er også vigtigt at forstå den udviklingsproces, der har ført frem til nutidens vesteuropæiske velfærdsstater, når man skal udarbejde anbefalinger for den fremtidige udvikling.

Der skal ikke her gives nogen længere redegørelse for velfærdsstatens historiske udviklingsfaser. Studerer man det nærmere, kan man imidlertid lære en række ting. Man kan lære, at de første forsøg på social sikring var forbeholdt de dårligst stilede - de fattige - og at de første sociale sikringsordninger i mange lande byggede videre på netop det princip, idet der var tale om såkaldte arbejderforsikringer. Man kan også lære, at etableringen af sådanne ordninger for en gruppe i befolkningen med tiden fører til et politisk pres for, at (alle) andre grupper i befolkningen også bliver omfattet af ordningerne. Og endelig kan man lære, at udviklingen fra et system med ordninger, der har til formål at sikre folks indkomst i tilfælde af indkomstbortfald, til et system, der også indeholder sociale og sundhedsmæssige serviceydelser, lægger et stort økonomisk pres på det samlede system. Et pres, der fører til krav om effektivitet og prioritering. Og i den forbindelse er det vigtigt at være opmærksom på `prioriteringskampen' mellem serviceydelserne og indkomstsikringssystemerne. Den spiller allerede en betydelig rolle i diskussionen om velfærdsstaten - og den vil efter al sandsynlighed komme til at spille en endnu større rolle i fremtiden. Udviklingen i Danmark i 1980erne satte i høj grad serviceydelserne under pres. Med de mange penge, der skulle bruges på retsbestemte overførselsindkomster bl.a. pga den høje ledighed, var der mindre til udbygning og udvikling af serviceområdet. Det er et problem, som den danske velfærdsstat kun delvist fik fundet løsninger på i 1990erne. I dag er ledigheden langt lavere, men den demografisk udvikling betyder, at der fortsat vil være fokus på kampen mellem de retsbestemte overførslesindkomster og de nemmere justerbare midler til serviceydelser.

5.	Og hvad er så problemet?

Velfærdsstatens udfordringer - og det der ofte kaldes velfærdsstatens krise - har nærmest altid været et tema i den offentlige debat. I slutningen af 1960'erne og i begyndelsen af 1970'erne handlede debatten om bristede illusioner - dvs. illusionerne om, at velfærdssamfundet ville skabe større velfærd, glæde og lykke. Fra midten af 1970'erne kom debatten i høj grad til at dreje sig om det legitime i at anvende så mange ressourcer, som der efterhånden var tale om, på en offentlig sektor, der blev beskrevet som overadministreret, bureaukratisk og ude af stand til at løse de problemer - ikke mindst beskæftigelsesproblemer - man stod overfor jf. bl.a. fremkomsten af protest- og skattenægterpartier i såvel Danmark som i Norge i 1970erne og i 1980eme i Sverige
5
I dag er det centrale element i diskussionen om velfærdssystemerne, der jo er udviklet i de enkelte lande med deres særegne økonomiske, sociale og kulturelle baggrund, om disse nationalt baserede systemer kan overleve i en international verden hvor vare-, kapitel- og arbejdskraftbevægelser bliver liberaliseret, og hvor staternes muligheder for skatteopkrævning og dermed finansiering af velfærdsstaten ændres..

I den forbindelse er det vigtigt at huske på, at velfærdsstaten faktisk er en stor succes. Materiel fattigdom og dyb social nød er gennemgående elimineret. Der er en verden til forskel på de arbejdsløses økonomiske situation under I930'ernes krise sammenlignet med den økonomiske situation i dag for de person i erhvervsaktiv alder, der ikke er i stand til at forsøge sig selv. Målet om at etablere en høj grad af økonomisk tryghed er opfyldt - og i nogle tilfælde muligvis overopfyldt. Desuden har velfærdssamfundets serviceside som fx udbygningen af uddannelsessystemet og sundhedsvæsnet også haft stor positiv betydning for befolkningens levevilkår. Velfærdsstaten har kort sagt givet hidtil uset store grupper i befolkningen mulighed for at bestemme over deres eget liv.

Det er ikke dårlige resultater, men det spørgsmål der trænger til et ordentlig svar er, om - og i givet fald hvordan - de opnåede resultater kan sikres i fremtiden. Der er med andre ord behov for ny ideer om, hvad der i fremtiden skal være velfærdsstatens formål. Og måske er det i virkeligheden den største udfordring for velfærdsstaten, at formulere disse ideer på et grundigt og seriøst grundlag.

6.	Fremtidens velfærdssamfund

Meget er ændret siden de grundlæggende strukturer i dagens velfærdssamfund blev fastlagt i slutningen af 1950erne og op gennem 1960erne. Væksten i produktionen er lavere og udviklingen i realindkomsterne er mindre. Det økonomiske fundament, som velfærdsstaten hviler på, har med andre ord ændret sig grundlæggende. Der er mindst to forhold, der bidrager til ændringen af den kendte velfærdsmodel. Det ene er den stigende regionalisering og internationaliseringen af de enkelte landes økonomi. Det andet er den ny teknologi, som får betydning for fremtidens produktionsformer.

Internationaliseringen betyder, at de geografiske begrænsninger, der tidligere har været i såvel individers som virksomheders udfoldelsesmuligheder, stille og roligt forsvinder. Mange virksomheder har opdaget det for længe siden, og det går i stigende grad op for en større og større del af befolkningen. Handelsbarrierer nedbrydes og sikre varer og serviceydelser en udpræget grad af fri mobilitet. Arbejdskraft - dvs. det menneskelige input i produktionen - er efterhånden den eneste produktionsfaktor, hvis bevægelighed er begrænset. Men selv om man i Vesteuropa med sin indvandringspolitik kan forsøge at afskærme sig fra den billige arbejdskraft fra andre dele af verden, forhindre det ikke, at fx billige indiske edb-operatører overtager en del af opgaverne på dette område.

Fremtidens produktionsformer i vores del af verden - som vi allerede kan se konturerne af i dag - vil være domineret af permanent fornyelse og permanente ændringer. Til det kræves en fleksibel produktionsproces, hvor alle produktionsfaktorerne - såvel maskiner som kapital og ikke mindst arbejdskraften - er fleksibel. Det der bliver afgørende for, om man klare sig i konkurrencen, er
6
evnen til at sikre fuld udnyttelse af en fleksibel kapacitet. Derfor ser man også en bevægelse i flere velfærdsstater fra såkaldte passive ydelser til en mere aktive politik på såvel det sociale som det arbejdsmarkedspolitiske område. Det er et felt, hvor Danmark er anerkendt i hele Europa for at være nået langt, og for at være foran de fleste andre lande. Samtidig er det et område, som kan få afgørende betydning for velfærdsstatens fremtid. Man kan med en floskel fra fortiden sige, at et af velfærdsstatens grundlæggende principper er `at yde efter evne og nyde efter behov'. Formålet med den mere aktive politik er netop at forsøge at sætte flere i stand til at yde efter evne - altså at lukke arbejdsmarkedet op for dem, der måske kun er 80 pct. effektive, og som tidligere blev lukket ude. Men desværre er det ikke så nemt. Der er meget der tyder på, at det er meget vanskeligere end måske først antaget at få skabt de job-muligheder, der skal til, for at de knap så effektive ind på arbejdsmarkedet. På den anden side er det en af velfærdsstatens mere konkrete udfordringer, hvor det er muligt også lokalt at gøre en forskel.

I de kommende år ligger de store udfordringer især på to områder.

Det første område har der været meget fokus på i de senere år. Det handler om ændringen af forsørgelsesområdet fra passive til aktive ydelser. Der er ingen tvivl om, at det land, der i et samarbejde mellem de offentlige institutioner og erhvervslivet kan finde løsninger, der betyder at alle i den erhvervsaktive alder kan fa mulighed for at udnytte deres evner og potentialer på arbejdsmarkedet, det land vil stå stærkt i den globale konkurrence.

Det andet område er serviceområdet. Der er almindelig enighed om, at presset på de sociale serviceydelser vil vokse i de kommende år. Der er til gengæld langt mindre enighed om, hvordan man politisk skal tackle denne udfordring. Også på dette område skal løsningerne findes lokalt. Der er behov for, at man også her foretager et brud med vanetænkningen, der kan sammenlignes med det brud som overgangen fra passive til aktive ydelser på forsørgelsesområdet er udtryk for. Der må ledes efter løsningsmodeller, hvor der stilles krav om aktiv deltagelse fra brugerne og producenterne af ydelserne, således at den øgede efterspørgsel efter serviceydelser ikke alene søges løst ved at tilføre området øgede økonomiske ressourcer. Det kalder på en grundlæggende debat om den måde vi tilrettelægger og udføre det sociale arbejde på, og det kalder på en lokal forsøgsvirksomhed, som kan danne grundlag for en udvikling af det sociale serviceområde.

Det provokerende udsagn er derfor, at velfærdsstaten forstået som en ensartet system med ens ydelser til alle er død, og det fremadrettede spørgsmål er som konsekvens heraf, hvordan fremtidens konglomerat af velfærdssystemer vil se ud, og hvilken betydning en sådan udvikling fra velfærdsstat til velfærdssystemer vil fa for det nationale kompromis og den implicitte kontrakt mellem befolkningsgrupper, som den traditionelle velfærdsstat er udtryk for.
Bilag 2
ER DANMARK VERDENSMESTER I VELFÆRD?'
Bent Greve
Professor i samfundsvidenskab med særligt henblik på analyser af velfærdsstat og velfærdssamfund.
Roskilde Universitet
Institut for Samfundsvidenskab og Erhvervsøkonomi 4000 Roskilde
Danmark
' Dette er en bearbejdet version af tiltrædelsesforelæsning afholdt den 2. november, 2001
1. Indledning
Danskere tror ofte, at Danmark er indehaver af verdensmesterskabstitlen i velfærd. Givet er det da også, at Danmark målt ved et traditionelt økonomisk udtryk BNP pr. indbygger er et af verdens rigeste lande. Et andet udtryk for velfærd er livslængden - og i Danmark er middellevetiden mindre end i en række af de lande vi normalt sammenligner os med. Analysen her skal bidrage til at besvare spørgsmålet: Er Danmark verdensmester i velfærd? For at kunne forsøge og besvare spørgsmål - hvis det overhovedet meningsfuldt kan besvares - må der opstilles en analytisk referenceramme, ligesom centrale begreber må defineres.

Tre væsentlige elementer og begreber må inddrages i en sådan analyse: a) Forskellige måder at levere velfærd
b) Redskaber til at sammenligne lande
c) En diskussion af hvad velfærd og velfærdsstater er

Ses først på element a - måder at levere velfærd på, tages her udgangspunkt i Titmuss sondring fra 1956 mellem tre forskellige måder tildele ydelser uanset om det er kontant- eller service på Fiskal, arbejdsmæssig og offentlig velfærd. (Titmuss, 1987)

Fiskal velfærd er samlebetegnelsen for de økonomiske fordele der opnås ved muligheden for at betale mindre skat gennem særlige skattefradrag (Greve, 1993 og 1994, OECD, 1996)

Arbejdsmæssig velfærd er ydelser som den enkelte modtager gennem sin deltagelse på arbejdsmarkedet.

Offentlig velfærd er de ydelser, der leveres direkte af den offentlige sektor og disse kan være både service og kontantydelser.

Ydelserne fiskal og offentlig velfærd er typisk leveret af den offentlige sektor, hvorimod arbejdsmæssig velfærd oftest er leveret direkte af virksomhederne. Dette sker især gennem aftaler enten af mere generel karakter mellem arbejdsmarkedets parter, typisk som led i overenskomstfornyelser, eller direkte mellem den ansatte og virksomheden. Den altruistiske
tilgang og virksomhedernes sociale ansvar kan dog også findes.

Et problem i denne opdeling2 er at visse dele af velfærdstrekanten eller velfærdsmixet (Evers et. Al. 1994, Abramhamsson, 1992) ikke nødvendigvis kommer særligt godt til udtryk i denne måde at opgøre indsatsen på. Den frivillige sociale indsats og indsatsen i familierne kommer eksempelvis i mindre grad med når vi anvender denne tilgang og opgørelser og alene når det offentlige direkte eller indirekte understøtter det. Den sociale kapital ( Hulgaard,2000) indgår ej heller især grundet de dels beskedne muligheder for at opgøre det empirisk, dels fordi begrebet endnu kun er vagt udviklet. Samfundsmæssig solidaritet og solidaritet i velfærdsstaten indgår også kun i begrænset omfang i den her valgte opdeling.

Alligevel anvendes denne analytiske opdeling, fordi vi her såvel får nogle muligheder for at anvende komparative data til en sammenligning mellem Danmark og andre af de lande vi oftest sammenligner os med, som far dækket et centralt aspekt i velfærdsstater - nemlig adgang til en række goder som samtidig ofte enten slet ikke eller kun meget vanskeligt kan leveres afmarkedet på grund af markedsfejl.

Senere vil der blive foretaget en empirisk beskrivelse af noget af den viden vi har om de tre elementer i opdelingen.
Det andet element i konteksten var muligheder og redskaber til at foretage komparative analyser. Et af problemerne i komparative og for så vidt også nationale analyser er, at "the interplay of public and private institutions around issues of social protection has become so complex that the isolation of state welfare expenditures as the object of study makes little sense theoretically" (Alber et. Al, 1987). I konsekvens heraf vil en sammenligning der alene vurderer ud fra offentlige udgifter ikke være tilstrækkelig.
2 Dette antyder, at der kan være behov for at udvide Tittmus opdeling med civilsamfundsvelfærd - som ikke er omfattet af de øvrige elementer. Hermed kunne en frugtbar syntese mellem velfærdsstatsindikatorer og sociale indikatorer også udvikles.
-2-
En anden måde at udtrykke ovenstående på såvel som at pege på de elementer, der blev peget på under opdeling fiskal, offentlig og markedsmæssige velfærd er illustreret i følgende citat: "What is certain is that comparative research which focuses exclusively on government social provision can be misleading and may well obscure the complex webs of welfare that emerge in different societies rather than expose them" (Kennet t, 2001). I konsekvens heraf bør en analyse integrere elementer fra forskellige måder at levere ydelser på, men i realiteten også ud fra og på hvilken måde, at samspillet mellem skattesystem og det sociale system fungerer.

Det er derfor også givet, at "comparative social policy will continue to be a terrain contested not only by different theoretical accounts, but also by a wide range of methodological approaches" (Mabbet and Bolderson, 1999). En af vanskelighederne ved forskellige metodiske tilgange er eksempelvis om der alene skal vurderes på det konkret juridisk institutionelle setup eller implementeringen skal inndrages, ligesom samme mål kan opnås gennem anvendelse af såvel kontant- som serviceydelser.
Der vil samtidig være behov for hvis spørgsmålet skal kunne besvares og når komparative analyser gennemføres at prøve at vurdere såvel forskelle som ligheder, samtidig med at det vil være vigtigt at kunne rangorde forskellige lande. Der gælder eksempelvis, at anvendelsen af for fa data - og hovedsageligt økonomiske data, kan medføre, at vigtig viden om institutionelle forhold ikke bliver inddraget tilstrækkeligt. Omvendt vil for mange og spredte data kunne medføre, at dybden i analysen ikke bliver tilstrækkelig.

Historisk komparative studier har traditionelt anvendt aggregerede data især ud fra størrelsen og udviklingen af de offentlige udgifter. Wilensky (1975) er det bedste eksempel herpå. Regressions analyse var den metode som ofte blev anvendt til at vurdere om forskellige hypoteser - særligt om
konvergens eller ikke kongervens - kunne be- eller afkræftes. Esping-Andersen's (1990) regime typologi var en nyudvikling og nyformulering af måder at forstå og anvende komparative analyser gennem anvendelse også af mere detaljeret nationale data og viden, herunder i særlig grad viden om velfærdsstaternes institutionelle karakter, samt graden af dekommodificering og stratifikation som integrative elementer.
-3-
Komparativ forskning har endelig også i en række analyser anvendt en historisk dimension, med Baldwin (1990) som et godt eksempel herpå. Historiske analyser kan anvendes, som i institutionel teori, som et instrument der kan skabe kontekst og forståelse for den aktuelle udvikling indenfor et bestemt policy område.

Komparative analyser har ofte som nævnt alene anvendt kvantitative eller kvalitative tilgange. Nye metoder er dog også kommet til i de senere år. Ragin's Fuzzy logic er et eksempel herpå. For et overblik og brug af Ragin se Kvist, 1998.

Den tilgang der foretrækkes her, er at anvende genstanden som fokusområde og gennem brug af forskellige teorier og metoder skabe en forståelse for udviklingen indenfor området. På den måde er den valgte tilgang klart interdisciplinær samtidig med, at den vægter empiriske analyser højt.

Men når en genstand skal analysere er det nødvendigt at kunne begribe hvad det er for en genstand. Velfærd og velfærdsstat er ikke nødvendigvis noget entydigt begreb for alle - og der eksisterer efterhånden mange og forskellige måder at definere og fortolke dette begreb på (Greve, 1998). Asa Brigg's historiske definition fokuserede især på modstillingen mellem stat og marked (Briggs, 1961). Den havde derfor især sin berettigelse i en periode hvor denne modstilling stod centralt i de fremvoksende velfærdsstater. Men i moderne velfærdssamfund er den nok i mindre grad egnet særligt fordi civilsamfundet på en række områder i alle velfærdsstater har en betydning for levestandarden og adgangen til en række goder.
En anden måde at definere velfærdsstaten på er: "The range of institutions that together determine the welfare of citizens. Amongst these are the family and community networks in which it exists, the market, the charitable and voluntary sectors, and the social services and benefits provided by the state" Baldock et. All (eds)., 1999.
Denne definition læner sig i højere grad op ad forestillingen om et særligt mix og en særlig variation over tid af forskellige typer af velfærd. Definitionen har det problem, at velfærd i sig
-4-
selv ikke er defineret. Det er dog givet vis heller ikke let, og enhver definition vil tendentielt have indbyggede problemer.
Velfærd indebærer elementer som kan måles objektivt, men det indebærer også elementer, som inddrager individets subjektive oplevelse, eksempelvis graden af tryghed, følelse af ensomhed og oplevelsen af muligheder. Levelvilkårsundersøgelser og udviklingen af sociale indikatorer er eksempler på denne type af undersøgelser. I skandinavien er især Erik Allards undersøgelser med udgangspunkt i begreberne "having, loving and being" et centralt eksempel på målinger af velfærd i en velfærdsstat, jf. Allardt, 1975.

Levevilkårsundersøgelser og sociale indikatorer var tidligere eksempler på forsøg på at koble objektive data med individuelle oplevelser af velfærdsstatens måde at fungere på, jf. eksempelvis Danmarks Statistik og Socialforskningsinstituttet 1976)3. Den voksende interesse for kvalitative analyser og hverdagslivsforskning er et andet eksempel på inddragelse af faktorer som indebærer en subjektiv vurdering der kan være af såvel levevilkår som af oplevelse af leverede ydelser . Analyser af fattigdom fra andet end et rent økonomisk perspektiv kan også ses i denne kontekst. Bruger- og borgerinddragelse kan, selvom forskningen her ofte har en anden tilgang, også ses som en måde at vurdere og beskrive velfærd på.

Interessen for at finde indikatorer - og indikatorer der kan sammenlignes på tværs af lande og måle velfærd - kan ses som et ønske om i højere grad at kunne sammenligne velfærdsstater i Europa, men kan også fortolkes som en måde at skabe konvergens gennem benchmarking. Et emne der dog ikke skal forfølge nærmere her.

Et andet problem i komparative analyser er hvad det er der måles og vejes. Er det de samlede udgifter, finansieringen af velfærdspolitikken, beslutninger herom, formål med ordninger, institutionelle strukturer, eller en evaluering af indsatsen. Det er blot nogle af de mulige
3 Interessant er det, at den sidste danske levelvilkårsundersøgelse kom i 1997 og derefter blev opgivet samtidig med, at der nu i 2001 på europæisk plan er igangsat et større arbejde med udviklingen af sociale indikatorer, jf. eksempelvis Noll, forthcoming.
-5-
elementer som kan indgå. Der er endvidere forskel på om vægten er på makro- eller mikroniveauet i undersøgelserne og om det er kontant- eller serviceydelser.

I det der belyses her er det velfærd og omfanget heraf ud fra de ydelser der modtages og med særlig vægt på de offentlige direkte og indirekte udgifter og indtægter i forbindelse hermed. Oplevelsen af velfærd, herunder eksempelvis kvaliteten af ydelser er ikke inddraget i analysen, ligesom målinger af graden af social inklusion er udeladt, social lighed m.v. ikke indgår. Disse elementer er det samtidig meget vanskeligt at opgøre nationalt og det er endnu vanskeligere at vurdere i komparativ belysning, idet oplevelsen og vurderingen heraf i høj grad er påvirket af nationale og historiske traditioner.

Retlig regulering indgår heller ikke selvom der gennem retlig regulering kan påføres såvel marked som civilsamfund udgifter som alternativt ville kunne være afholdt af det offentlige. Et eksempel herpå er regulering af omkostninger i forbindelse med arbejdsmiljøet, men også krav om tvungen opsparing til eksempelvis pensionsformål kan betragtes som en retlig velfærdsmæssig regulering.

Selvom de redskaber til brug for analysen der anvendes her ikke gør krav på, at beskrive alle elementer i en vurdering af danmarks placering i en konkurrence om at være verdens bedste velfærdsstat giver de valgte indikatorer dog et billede af Danmarks position. Der er endvidere valgt især at foretage en sammenligning med de lande vi normalt sammenligner os med - og med de lande hvor datagrundlaget kan antages i det mindste i et vist omfang at være sammenligneligt og validiteten er i orden. Datagrundlaget og validiteten af data er ofte et stort problem i komparative analyser.
2. En empirisk analyse
Den empiriske analyse tager som nævnt udgangspunkt i Titmuss tre områder. Først belyses offentlige levering af ydelser ud fra en sammenligning af de samlede offentlige udgifter til sociale formål i en række EU lande.
-6-
Tabel I viser, at når der tages udgangspunkt i udgifterne til sociale forhold viser de i forhold til bruttonationalproduktet, at der kan foretages følgende rangordning af de fem lande med størst forbrug - dels når vi ser på % af BNP, dels når vi ser på udgifter omregnet i købekraftspariteter. Tabellen illustrerer alene situationen indenfor de 15 EU - lande, men da disse lande er dem, der som oftest anvender mest, er det en relevant afgrænsning - og skal man være verdensmester må man også kunne klare en europæisk sammenligning.

Tabel 1. Rangordning efter forbrug i % af BNP og i købekraftspariteter, 1998.
	af BNP	Udgifter i købekraft PPS
	Sverige (33.3)	Luxembourg (9258)
	Frankrig (30.5)	Danmark (7098)
	Danmark (30.0)	Holland (6703)
	Tyskland (29.3)	Sverige (6515)
	Holland (28.5)	Tyskland (6459)
Kilde: Udgangspunkt i Eurostat, News Release, No. 134, 2000.
Nu er det naturligvis ikke i sig selv udtryk for velfærd, at der bruges mange penge - effektiviteten kunne eksempelvis være bedre i nogen lande end i andre. Effektivitet skal i denne sammenhæng forstås som effektivitet i forhold til opnåelse af de fastlagte mål for indsatsen.

Men en række andre faktorer spiller en rolle i denne type af sammenligning. De faktorer der kan have betydning er:
a) udviklingen i samfundsøkonomien - herunder ledighed
b) beskatning eller ikke-beskatning af sociale ydelser
c) alternative veje til opnåelse af social tryghed - arbejdsmarkedet eller via skattesystemet, eller standarder og normer.

I relation til udviklingen i samfundsøkonomien er Irland et godt eksempel. Der har været en meget stærk økonomisk vækst i 1990'erne ligesom ledigheden er faldet markant. Det har medført,
-7-
at udgifter til sociale formål er reduceret med over 4 % af BNP. Men dette behøver ikke indikere et dårligere socialt niveau end tidligere.

Anvendelse af de offentlige udgifter på et aggregeret niveau bidrager samtidig ikke til at vurdere hvilke grupper som modtager disse ydelser og hvilke grupper som ikke er dækket eller kun dækket i ringe omfang. De indikerer heller ikke om udgifterne bidrager eller ikke bidrager til omfordeling mellem eller på tværs af generationer. En sammenligning af de totale udgifter til sociale formål og graden af fattigdom er dog klart korreleret (Commission, 2001).

En række undersøgelser viser samtidig, at skatter og indkomstoverførsler bidrager til, at den økonomiske fordeling bliver mere lige når vi tager højde herfor (Arjona, Roman et. Al., 2001), ligesom eksempelvis børnefattigdom reduceres (Bradbury et. Al, 2001). Der vil senere blive givet en vurdering af omfanget heraf.

Det andet store problem ved sammenligninger er, at i nogle lande er ydelserne skattepligtig indkomst - i andre er ydelserne skattefrie. Det medfører problemer når der skal foretages sammenligninger. I Danmark er langt hovedparten af de sociale indkomstoverførsler skattepligtig indkomst hvilket indebærer, at det offentliges nettoudgift - forstået som udgifter minus skat - på det sociale område er mindre end bruttoudgiften. Omfanget af denne reduktion varierer fra land til land.

Det giver derfor en anden ranking end den, der blev vist i tabel 1. I tabel 24 er vist en rangordning af størrelsen af det offentlige forbrug såvel efter et brutto som nettoprincip.

Tabel 2. Rangordning efter offentlige forbrug i % af BNP brutto og netto til sociale formål, 1997.
af BNP brutto
BNP netto
Sverige (31.8)
Sverige (25,4)
4 Tallene og rankingen kan dog ikke helt sammenlignes da det ikke er de samme lande som indgår i undersøgelsen, men de største EU lande som sammenligningen foretages blandt indgår.
-8-
	Danmark (30.7)	Tyskland (24,6)
	Finland (28.7)	Belgien (23,5)
	Belgien (27.2)	Danmark (22,9)
	Tyskland og Italien (26.4)	Italien (21,6)
Note: Netto er efter direkte og indirekte skatter. Frankrig og Luxembourg indgår ikke i undersøgelsen
Baseret på Adema (2001)
Vi ser, at når vi tager højde for skatter og afgifter i opstillingen og rangordningen af landene bliver Danmarks placering blandt landene stadig højt på det absolutte niveau, men lavere på det relative niveau samtidig med, at forskellene indsnævres.

Det ses også indirekte af tallene, at Tyskland kun i meget begrænset omfang beskatter sociale ydelser, hvorimod situationen er anderledes i Danmark.

Disse tal giver dog stadig ikke et klart billede, samtidig med, at de understreger et nyt problem i komparative analyser - at det ofte ikke er samme type datagrundlag vi har, at det ikke altid er de samme lande som indgår i en undersøgelse og at det metodemæssige grundlag tiltider er uklart. Beregningen af den betalte skat bygger eksempelvis på estimater ud fra gennemsnitlige situationer for forskellige typer af familier og deres forskellige tilknytning til arbejdsmarkedet, hvilket ikke er en præcis metode. OECD's måde at foretage det på giver dog som minimum en indikation af hvordan situationen ser ud - og på den baggrund er det muligt at det giver os et mere præcist billede sammenlignet med billedet hvor denne korrektion ikke var foretaget.

En mulig forklaring kan være, at den danske velfærdsstat især er en servicestat hvor vi har valgt
at levere flere serviceydelser end andre lande. En rangordning af de 5 EU lande, der i procent af
BNP bruger mest på service kan opstilles som følgendes:
Holland	15.5
Sverige	13.8
s Beregnet ud fra EU Statistisk Årbog, 2001
-9-
UK 13.1 Frankrig 12.1 Danmark	11.8

Vi bruger tilsyneladende ikke mere på service end en række af de lande vi normalt sammenligner os med. Sammenligner vi dog på området pasning af børn er der (OECD, Employment Outlook, 2001) en højere dækningsgrad i Danmark end i de øvrige EU-lande både for børn under 3 år og i alderen indtil obligatorisk skolegang starter. Derimod er orlovsordningerne ofte længere i andre lande.
Men tallene siger stadig ikke noget om den levering af velfærdsstatslige ydelser, som kan finde sted gennem skattesystemet: Fiskal velfærd eller skatteudgifter. Medens vi ved, at de offentlige udgifter bidrager til en omfordeling, tyder alt på, at skatteudgifter har en negativ virkning på fordelingen, d.v.s., at det især er de højeste indkomstgrupper der har adgang til og mulighed for at bruge skattesystemet til at nedbringe deres skattebetaling.

Skatteudgifter er defineret som afvigelser fra den normale skattestruktur - og det giver naturligvis rum for nationale fortolkninger. Men enkelt sagt er det afgørende for den velfærdsstatslige diskussion at samme forhold kan opnås gennem forskellige veje. Nogle via direkte udgifter - andre via særlige ordninger i skattesystemet. Tilskud til boligområdet er et klassisk eksempel. Lav-indkomstgrupperne far tilskuddet via direkte offentlige udgifter i form af boligydelse, høj indkomstgrupperne via nedslag i skatten for betalte renteudgifter.

Tabel 3 illustrerer problemstillingen. Den viser hvordan de 10 % med de højeste indkomster har mellem 1/5 og næsten halvdelen af alle ikke standardfradrag i EU-landene. De viser også, at det udgør ganske betydelige beløb i forhold til såvel indkomstskattegrundlaget som de sociale udgifter. Desværre er tallene forældede, men der findes faktisk ikke systematisk nye tal.
Table 3. Distributive effect of non-standard allowances in selected eu-countries. The example of the highest 10 pct. income decile proportion of these.
Belgium	mill.	% of:	Social	Total
		Income	Expenditure.	Expendi.
		tax revenue.	2,2%	1,0%
		4,2%		
	of non-	national			
	standard all.	currency			
	36,977791			
Denmark	41,248934	15,6%	14,5%	6,7%
Finland	33,4 4442	3,1%	771%	2,7%
France	43,7 1460	071%	0,0%	0,0%
Germany	20,5 38028	4,6%	1,9%	1,0%
Ireland	36,9	140113	3,2%	40,2%	4,6%
Italy	38,6 6668	2,4%	0,9%	0,4%
Netherlands 37,3 9645	4,0%	1,8%	0,6%
Spain	37,4112892	1,2%	0,4%	0,2%
Sweden	46,1 38459	7,7%	14,7%	2,7%
United K.	32,6 7177	5,3%	2,8%	1,2%
Source: Own calculations based on OECD, 1990.
Note: Tax-expenditure is in this table the non-standard tax-allowances and the amount is calculated using an estimated average tax-rate and the national information on the proportion the highest 10 percents receives. The years is from the middle of the eighties, cf. the source.
OECD har fornyligt prøvet at beregne hvor stor en anvendelse af skattesystemet til fremme af sociale formål er i forskellige lande. I tabel 4 er tallene - idet der er set bort fra pensionsområdet - vist for EU landene. Den valgte definition hos OECD er : "those reductions, exemptions, deductions or postponements of taxes which: a) perform the same policy function as transfer payments which, if they existed, would be classified as social expenditures; or b) are aimed at stipulating private provision of benefits" (Adema, 2001).
Tabel 4. Støtte via skattesystemet til socialområdet i % af BNP, 1997 i udvalgte EU-lande
	Belgien	0,5
	Danmark	0,3
	Tyskland	1,7
	Irland	0,4
	Holland	0,1
	UK	0,4
	Østrig	0,4
Note: For Italien er data ikke tilstede, og for Finland og Sverige er beløbene under 0,05 % af BNP For Danmark er tallet på baggrund af finanslov 2002, skønnet til 0,3. Kilde: Adema, 2001 og Finanslov, 2002

For Danmark har finansministeriet i finanslov 2002 opgjort skatteudgifterne på det sociale område til ca. 4 mia. Kroner efter den direkte opgørelsesmetode -svarende til ca. 0,28 % af BNP og de samlede skatteudgifter til næsten 36 mia. Kroner - svarende til omkring 2,5 % af BNP.

Disse tal inkluderer ikke den indirekte støtte i relation til private pensioner. Tallene illustrerer en variation mellem landene, men samtidig også, at området fortsat er underbelyst og ikke tilstrækkeligt analyseret og dermed vanskeligt at drage konklusioner ud fra.

Det gælder også om det sidste område arbejdsmæssig velfærd. Det er det område vi idag ved
-12-
mindst om. Det er som Johnson (1989) har anført: "In spite of the fact that Titmuss identified this form of welfare in 1956, surprisingly limited attention has been paid to it since".
Der er for mange personer knyttet en pensionsordning til overenskomsten, men samtidig er der stadig er en del som ingen supplerende pension har. En anden måde at eksemplicere arbejdsmæssige velfærd på, er at se på opsamlet kapital i pensionskasserne. Der er for tiden opsamlet en formue på omkring 250 mia. Kroner i aktier og obligationer. Det vides endvidere, at der i en række overenskomster finder en supplering sted, der eksempelvis sikrer fuld løn under sygdom eller barsel, eller hjælp til pasning af børn. Vi ved, at mange virksomheder påtager sig et socialt ansvar. På nogle gennem sygdomsforsikringer, andre gennem sikring af, at arbejdsstyrken har de nødvendige kvalifikationer, ansættelse af psykologer og socialrådgivere kan være andre eksempler. Forskellige andre former for støtte kan også være tilstede. Men vi kender ikke systematisk omfanget og værdien heraf eller hvilke grupper der er omfattet af denne type af ordninger.

European survey om arbejdsbetingelser kan dog give visse oplysninger (Evans, 2001). Denne afspejler eksempelvis en meget stor forskel mellem arbejdsmarkedsmæssig velfærd mellem forskellige lande i EU. I Østrig, Tyskland, Italien, Grækenland, Spanien, Belgien, Holland, Luxembourg og Frankrig bidrager mere end halvdelen af arbejdsgiveren til familieorlov, og i en række lande bidrager arbejdsgiverne direkte eller gennem økonomiske subsidier med pasningsordninger for børn. Det gælder eksempelvis hver fjerde i Holland og mere end hver femte i Portugal.

Der ser således ud til, at være en sammenhæng - som dog bør undersøges nærmere - at i de lande hvor den offentlige velfærd er mindre udbygget har der i højere grad udviklet sig forskellige typer af velfærd leveret af private virksomheder. Chart 3 6(Evans, 2001) giver en indikation af at i de
lande med de mest udbyggede orlovsordninger er der mindst yderligere støtte fra virksomhederne.
Men samtidig vigtigt at være opmærksom på, at "Comparable data on the scope of occupational
6 Se chart i appendix 1
-13-
welfare are very hard to come by, even when the focus is narrowed to the the most empirically tractable subset of the phenomenon: occupational pensions within the OECD bloc" (Shalev, 1996).
Ud fra en typologianalogi er det samtidig vigtigt, at på det teoretiske niveau har "the unexpected robustness of occupational welfare inevitably raised the questions about the validity of the social democratic model of the welfare state" Shalev, Michael (ed.) (1996). Dette især fordi det historisk især var forventningen, at det var staten som var den vigtigste aktør i leveringen af velfærdsstatlige ydelser.
Er der da noget vi er bedre til kunne man spørge efter ovenstående gennemgang. Ja, Danmark er blandt de lande hvor graden af lighed er størst - og hvor virkningen af skatter og offentlige indkomstoverførsler bidrager mest til opnåelse af en høj grad af lighed, jf. figur 1 (se appendix 2) (baseret på Arjona, 2001). Der er derfor også generelt en mindre grad af og færre der lever under EU's fattigdomsgrænse i Danmark end i de øvrige lande. Der er også færre børn i Danmark der lever i fattigdom end i andre lande.

Udover de her anvendte i høj grad økonomiske indikatorer kunne andre anvendes. I stikordsform kan der beskrives hvordan på nogle områder er placeret i forhold til andre OECD-lande. Der er her valgt nogle områder som supplement til ovenstående analyse.

Disse tal på det demografiske område - udover som allerede nævnt at middellevetiden er lavere i Danmark end i en række af de lande vi sammenligner os med, at børnedødeligheden i Danmark generelt er mindre. Samtidig har Danmark en højere selvmordsrate end i række andre lande. Danmark har idag - i modsætning til tidligere - en lavere skilsmisserate end i andre lande.

Danmark var det land der i 1998 havde færrest sårede og dræbte i trafikken.

I relation til service for ældre var Danmark i en midterposition for så vidt angår ældre i institution, men hvorvidt det udtrykker en stor mangel på pladser eller en højere grad af hjælp i
7 De følgende eksempler bygger alle på Annex til OECD's Society at a Glance. OECD Social Indicators, 2001, Paris, OECD.
-14-
hjemmet end i andre lande kan ikke umiddelbart aflæses af tallene.

På arbejdsmarkedsområdet indtager Danmark en mellemposition for så vidt angår ledighedens højde samtidig med, at vi er blandt de lande med den højeste beskæftigelses og erhvervsfrekvens. Kvinder er således i langt højere grad på arbejdsmarkedet i Danmark end i de øvrige vestlige lande. Der er samtidig - i komparativ belysning - beskeden forskel mellem mænds- og kvinders løn i Danmark.

Danmark er blandt de lande der bruger mest på aktiv arbejdsmarkedspolitik - og tilbagetrækningsalderen er i midten sammenlignet med andre lande. Vi er blandt de lande der samlet set har det højeste ydelsesniveau for dagpenge.

Udgifter til sundhedsområdet ligger på linie med gennemsnittet af de øvrige OECD-lande, men vi har sammenlignet med andre en relativt høj andel som brugerbetaling. På undervisningsområdet bruger Danmark det fjerde højeste beløb til uddannelse.

Danmarks placering varierer således i høj grad fra område til område.
3. Nogle sammenfattende betragtninger
Samlet viser ovenstående at analyser på makroniveau er vanskelig metodisk og vurdering af kausale sammenhænge endnu sværere. Det er givet, at "causal relationships and the outcome of processes are specific to cultural and political forms and, as such, the particularities of individual nations take on real significance" (Kennett 2001) .
På mikroniveau kan virkningerne af de enkelte elementer især opgøres i monetær form, men velfærd har også en ikke- monetær virkning (jf, bl.a. henvisningen tidligere til Allard :having, loving being). Der er nu en tilbagevenden hertil på europæisk niveau med forsøg på opstilling af sociale indikatorer. Et arbejde hvor koplingen til Titmuss kan bidrage til en klarere vurdering og analyse af velfærdsstater komparativt. Samtidig med, at Titmuss arbejde kan udvides og der kan skabes mulighed for en teoretisk syntetisering.
-15-
Vi kan sammenligne - men måske er det nogen gange æbler og pærer - hvilket dog i det mindste indikerer at vi sammenligner frugt. Men sammenligninger kræver bevidsthed om, at sammenligningen ikke behøver at være komplet. Historiske, institutionelle data, quantitative data - og gerne suppleret med qualitative informationer kan gøre sammenlingerne bedre, men kan også medføre en risiko for, at det ikke bliver muligt at se skoven for bare træer.

Klarer Danmark sig så godt : ja på nogen områder - men Danmark er ikke nødvendigvis bedst til alt, men Danmark er især god til at skabe og fastholde lighed sammenlignet med andre velfærdsstater, og generelt også til at levere service på særligt børneområdet - selvom de andre nordiske lande også er godt med.

Danmark har endvidere hovedsageligt bibeholdt den universelle tilgang, men derfor kan det samlede forbrug af ressourcer til det sociale område godt være ens mellem forskellige regimetyper. Det afspejler samtidig, at der ikke nødvendigvis er den opsplitning mellem regimer som analyser af velfærdsstater har vist igennem de seneste mange - og slet ikke når analysen især har sit omdrejningspunkt i forhold til hvordan et samfund som helhed understøtter forskellige
initiativer.
Litteratur:
Abrahamson, P (1992) : Welfare Pluralism: Towards a New consensus for a European Social Policy, in Hantrais et al. eds: The Mixed Economy of Welfare, European Research Centre, Loughborough University

Adema, Willem (2001): Net Social Expenditure, 2nd Edition, Labour Market and Social Policy Occational Papers, No. 52, Paris, OECD.

Alber et. Al, 1987 in Dierkes et. Al (eds.): Comparative Policy Research: Learning from Experience. Aldershot, Gower.

Allardt, Erik (1975): Having, Loving and Being: Welfare in the Nordic Countries. Lund, Lunds Universitetsforlag.
Arjona, Roman et. Al. (2001): Growth, inequality and social protection. Labour Market and Social Policy, Occasional Papers no. 51, Pans, OECD.

Baldock et. All (eds)., 1999: Social Policy. Oxford, Oxford University Press.

Baldwin, P (1990): The Politics of Social Solidarity. Class Bases in the European Welfare State, 1875-1975. Cambridge, Cambridge University Press.

Bradbury, Bruce et. A. (eds.) (2001): The Dynamics of Child Poverty in Industrialised Countries, Cambridge, Cambridge University Press.

Briggs, Asa (1961): The Welfare State in Historical Perspective, Arhives européenes de Sociologie, 2, p. 221-259

Commission (2001) : Communication from the commission to the Council, The European Parliament, The Economic and Social Committee and the Committee of Regions. Draft Join
-17-
Report on Social Inclusion, Brussels, EU-Commission
Danmarks Statistik og Socialforskningsinstituttet (1976): Levevilkår i Danmark, Statistisk oversigt, 1976. København, Danmarks Statistik og Socialforskningsinstituttet.

Ervik, Rune (2000): The hidden welfare state in comparative perspective: Tax Expenditures and social policy in eight countries. Bergen, University of Bergen.

Esping-Andersen, G6sta (1990): The Three World of Welfare Capitalism. Oxford: Polity Press and Blackwell.

Evans, John M. (2001): Firms' contribution to the reconciliation between work and family life. Labouar Market and Social Policy, Occational Papers No 48. Paris, OECD.

Evers, A, M. Pijl, C. Ungersen (eds.) (1994): Payments for Care. A Comparative Overview. Aldershot, Avebury.
Greve, Bent (1993): Skatteudgifter i teoretisk og empirisk belysning. København, Samfundslitteratur.
Greve, Bent (1994): The hidden welfare state, tax expenditure and social policy. Scandinavian Journal of Social Welfare, 1994:3, page 203-211.

Greve, Bent (1998): Historical Dictionary of the Welfare State, Lanham, MD, & London, The Scarecrow Press.
Hulgaard, Lars (2000): Socialpolitik som en investering i samfundets sociale kapital. I Socialpolitisk Redegørelse, København Socialministeriet.
Johnsson, Norman (1999): Mixed Economies of Welfare. A Comparative Perspective. London, Prentice Hall.
-18-
Kennett, Patricia (2001): Comparative Social Policy, Buckingham, Open University Press.

Kvist, Jon (1998) New Perspectives in Comparative Social Policy, PH. D. dissertation, Odense University and The Danish National Institute of Social Research.

Mabbett, Deborah and Bolderson, Helen (1999): Theories and Methods in Clased (ed.) Comparative Social Policy, Oxford, Blackwell.

Noll, Heinz-Herbert (forthcoming): Towards a European System of Social Indicators: Theoretical Framework and System Architecture to be published in Hagerty et. Al: State of the art in Measuring National Living Conditions and Quality of Life. Social Indicators Research, Special
Issue.

OECD (1996): Tax-Expenditures. Recent Experiences. Paris, OECD.

Shalev, Michael (ed.) (1996): The Privatization of Social Policy. Occupational Welfare and the Welfare State in America, Scandinavia and Japan. Houndmills, Macmillan Press Ltd.

Titmuss, R. M. (1987) : The Philosophy of Welfare. Selected writings of R.M. Titmuss. London, Allen & Unwin.
Wilensky, H. (1975): The Welfare State and Equality. Berkely, University of California Press.
Bilag 3
Kan åben koordination gavne velfærden i EU?

Af socialminister og ministerfor ligestilling Henriette Kjær
Fra bogen "Den europæiske nødvendighed, 37 vinduer mod fremtidens EU" redigeret af Peter Nedergaard, Erik Boel og Lars Barfoed, Jurist- og Økonomforbundets Forlag,
2002
Inden jeg forsøger at besvare det spørgsmål, som ligger i overskriften til min artikel, vil jeg tillade mig at referere til et par bestemmelser i Traktaten med henblik på at illustrere, at der allerede i det eksisterende traktatgrundlag er referencer til den sociale velfærd. Det hedder således i artikel 136, at »Fællesskabet og medlemsstaterne skal fremme beskæftigelsen, en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene for herigennem at muliggøre en udjævning af disse vilkår på et stadigt stigende niveau, en passende social beskyttelse, dialogen på arbejdsmarkedet, en udvikling af de menneskelige ressourcer, der skal muliggøre et varigt højt beskæftigelsesniveau og bekæmpelse af social udstødelse. Med henblik herpå iværksætter Fællesskabet og medlemsstaterne foranstaltninger, der tager hensyn til forskellene i national praksis, særlig på overenskomstområdet samt til nødvendigheden af at opretholde fællesskabsøkonomiens konkurrenceevne. De er af den opfattelse, at en sådan udvikling vil blive en følge såvel af Fællesmarkedets virksomhed, der vil fremme en harmonisering af de sociale ordninger, som af de i denne Traktat foreskrevne fremgangsmåder og af den indbyrdes tilnærmelse af love og administrativt fastsatte bestemmelser.«
Selvom der alene er tale om en programerklæring, er der næppe tvivl om, at denne snørklede tekst giver udtryk for, at EU også har til opgave at tage hensyn til de svageste grupper i samfundet. Der er dog knyttet en egentlig gennemførelsesbestemmelse til denne programerklæring, idet det bl.a. i artikel 137 er foreskrevet, at Rådet ved énstemmighed kan vedtage forslag om arbejdstagernes sociale sikring og sociale beskyttelse med henblik på at støtte og supplere medlemsstaternes indsatser på de områder, der er nævnt i artikel 136.
Det må således konstateres, at der juridisk set er tilstrækkeligt grundlag til at foretage en egentlig regulering af arbejdstagernes sociale sikring f.eks. ved at indføre visse minimumsstandarder, men den politiske realitet er, at eventuelle forslag herom formentlig ville få en endog særdeles vanskelig gang på jorden. Stiltiende synes Kommissionen da også at drage konsekvensen heraf, idet Kommissionen aldrig har stillet forslag med hjemmel i denne bestemmelse.
Da der imidlertid er mange gode, reale grunde til et samarbejde om socialpolitikken, som immervæk udgør en væsentligt del af alle medlemsstaternes budgetter, har kreative sjæle udtænkt en metode til at forene regeringernes udtalte modvilje mod at vedtage egentlige retsakter på det sociale område på den ene side og på den anden side et politisk ønske om et vist fælles fodslag. Det er på denne baggrund, at den åbne koordinationsmetode så dagens lys på det sociale område.
Den åbne koordinationsmetode blev introduceret på Det Europæiske Råds møde i Lissabon i marts 2000, hvor Det Europæiske Råd besluttede at sætte modernisering af de sociale beskyttelsessystemer på dagsordenen. I EU- landene var der stigende opmærksomhed på, hvordan globaliseringen øgede-behovet for et tættere økonomisk-politisk samarbejde mellem EU-landene, og hvordan den øgede konkurrence og nye teknologi ville stille krav til virksomheder og lønmodtagere i EU-landene.
1
I formandskabskonklusionerne fra dette Topmøde hed det således: »Den europæiske sociale model og dens udviklede sociale beskyttelsessystemer skal understøtte overgangen til den vidensbaserede økonomi. Disse systemer skal dog som led i en aktiv velfærdsstat tilpasses for at sikre, at det kan betale sig at arbejde, for at sikre deres holdbarhed på langt sigt i lyset af befolkningens stigende gennemsnitsalder, for at fremme social inddragelse og ligestilling mellem mænd og kvinder og for at kunne levere kvalitetssundhedstjenester.« Senest er denne udtalelse fulgt op af Det Europæiske Råd på dets møde i Barcelona den 15.-16. marts 2002.
Det Europæiske Råd vedtog også, at socialpolitikken skulle ligestilles med beskæftigelsespolitikken og den økonomiske politik. Man taler om, at den sociale beskyttelse er den ene side i en ligesidet trekant, hvor de andre to sider er beskæftigelsen og økonomien, og man taler om, at den sociale beskyttelses rolle bør styrkes som en produktiv faktor til bekræftelse af den europæiske sociale model.

Den åbne koordinationsmetode er central som middel til at opnå disse mål. Metoden havde hidtil været anvendt på beskæftigelsesområdet, men på Det Europæiske Råds møde i Lissabon fik den navnet »Den åbne koordinationsmetode«, og det blev vedtaget, at den skulle anvendes på en række yderligere områder, herunder det sociale område.
Vi begyndte i december 2000 med bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse og skal nu til at arbejde med pensionernes bæredygtighed samt sundhedspleje og pleje af ældre personer. Der er således tale om temaer, som direkte relaterer sig til de svage grupper.

Jeg skal ikke her beskrive i detaljer, hvad arbejdet med disse tre temaer går ud på, men jeg vil gerne nævne de fire overordnede mål for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, som er:

I. Fremme af deltagelse i beskæftigelse og adgang for alle til ressourcer, rettigheder, goder og tjenesteydelser; 2. Forebygge risici for social udelukkelse;
3. At hjælpe de mest sårbare grupper;
4. At mobilisere alle relevante aktører.

Disse overordnede mål er suppleret af en lang række delmål, som alle har til formål at give en god portion dynamik til medlemsstaternes egne strategier for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse. Hermed sender vi i øvrigt også et utvetydigt budskab til de lande, som for tiden forhandler om optagelse i EU, om, at medlemskabet også forpligter på det sociale område.
Med udgangspunkt i de fælles mål er der udarbejdet nationale handlingsplaner, og på baggrund heraf udarbejder Kommissionen og Rådet synteserapporter, som vurderer medlemslandenes strategier på området. Selv om vi fra dansk side ikke har haft problemer med at opfylde målene, har det været en spændende proces at være med til, og det er første gang, at vi har en samlet oversigt over de foranstaltninger, der er sat i værk for at bekæmpe fattigdom og social udstødelse.
Den åbne koordinationsmetode indebærer også udvikling og operationalisering af indikatorer, og i 2001 nåede man til enighed om en foreløbig liste på 18 indikatorer, som skal bruges til at vurdere udviklingen i de komplicerede mekanismer, der fører til fattigdom og social udstødelse.

I overensstemmelse med Lissabon-strategien efterlyste Det Europæiske Råd på møderne i Stockholm og Gdteborg også klare strategier til sikring af bæredygtige pensionssystemer, og Det Europæiske Råd har i december 2001 vedtaget Il mål for pensionernes bæredygtighed. Disse mål skal behandles inden for den åbne koordinationsmetode og i lyset af den demografiske udvikling medvirke til at sikre pensionernes holdbarhed i de kommende årtier.
Ligeledes indeholder disse mål en høj grad af sociale hensyn, og der er bl.a. givet mål om, at landene skal sikre, at ældre ikke udsættes for risiko for fattigdom, at de kan opretholde en anstændig levestandard og få del i den økonomiske velfærd i deres land og derfor kan deltage aktivt i det offentlige, sociale og kulturelle liv. Hertil kommer, at der skal tilvejebringes adgang for alle mennesker til passende offentlige og/eller private
2
pensionsordninger, hvorigennem de kan opnå pensionsrettigheder, så de i rimelig grad kan opretholde deres levestandard efter pensionering.
Medlemsstaterne skal i september 2002 fremlægge deres første nationale strategirapporter om pensioner med nationale mål. Kommissionen og Rådet vil herefter vurdere de nationale strategier i foråret 2003, og processen skal evalueres inden udgangen af 2004.
Det sidste tema om sundhedspleje og pleje af ældre personer har vi først lige taget hul på, men det er allerede vedtaget, at nøgleordene skal være adgang for alle, høj kvalitet og økonomisk bæredygtighed.
Den åbne koordinationsmetode har sin helt afgørende styrke i, at dens kerne er et politisk samarbejde mellem medlemsstaterne, og der er ikke indbygget mulighed for, at EF-domstolen kan styre udviklingen i en retning, som medlemsstaterne eller et flertal heraf ikke finder hensigtsmæssig. At der imidlertid er tale om et samarbejde, som er til udtalt gavn for borgerne, vidner alene overskrifterne på de emner, som man hidtil har valgt at behandle inden for rammerne af koordinationsmetoden.
Det er min opfattelse, at den åbne koordinationsmetode på det sociale område vil gøre en forskel og gavne velfærden i EU, selv om der alene er tale om et blødt styringsinstrument. Regeringerne opstiller i fællesskab nogle brede politiske mål for socialpolitikken på visse udvalgte områder, således at landene selv finder de rigtige midler ud fra egne forudsætninger til realiseringen af disse mål. Vi skal så mødes med mellemrum i Ministerrådet og udveksle erfaringer om, hvordan det går fremad, og Kommissionen vil naturligvis hjælpe os ved at udarbejde rapporter, foretage undersøgelser og lignende.
Det er således ikke tale om, at nogen presser på, men at alle 15 medlemslande er enige om, at der skal gøres en indsats på disse områder. Det skal understreges, at der hverken er planer om eller vilje til at harmonisere sociallovgivningerne, hvilket formentlig også ville være halsløs gerning i betragtning af de vidt forskellige historiske, kulturelle og politiske fundamenter, de hviler på.
Man taler som nævnt om, at den sociale beskyttelse er den ene side i en trekant, hvor de andre to sider er beskæftigelse og økonomi, og at den sociale beskyttelses rolle bør styrkes som en produktiv faktor. På europæisk plan er der dermed sat fokus på fremme af et økonomisk og socialt bæredygtigt samfund med et højt beskæftigelsesniveau, hvilket jeg mener er særdeles positivt.
Arbejdet med den åbne koordinationsmetode sætter desuden en positiv udvikling i gang, hvor medlemslandene har mulighed for at analysere og diskutere, hvilken rolle socialpolitik spiller i forhold til at bekæmpe fattigdom og social udstødelse, sikre pensionssystemer og ældreomsorg, der lever op til samfundsmæssige og individuelle behov mv.
Det er en udtrykkelig forudsætning for dette arbejde, at arbejdsmarkedets parter skal spille en væsentligt rolle, og at de bliver taget med på råd, både på europæisk plan og på nationalt plan, ligesom det er tilfældet med de frivillige organisationer og andre interessegrupper, som er relevante på det pågældende fagområde.
Jeg håber, at det er lykkedes for mig at illustrere, at der er en virkelig positiv udvikling i gang i EU, som alle landene vel at mærke er enige om at give EU en social profil. Jeg vil således vove den påstand, at den kritik, som af visse kredse med mellemrum fremføres mod EU for at være de riges klub, de nålestribedes forening osv., ikke står for en nærmere prøvelse. Der bliver gjort en markant indsats for de allersvageste grupper i de 15 medlemslande, og hvad der også er umådelig vigtigt; der bliver sendt et budskab til regeringerne og befolkningerne i ansøgerlandene om, at der ikke alene stilles krav til den økonomiske politik, men at det også er væsentligt, at den sociale beskyttelse indrettes på en sådan måde, at der også bliver plads til de svageste grupper, og at alle bliver udstyret med passende, solidariske pensionsordninger.

Jeg er således fuld af optimisme for fremtiden, og jeg er helt sikker på, at vi i Danmark kan lære af de andre landes gode erfaringer på det sociale område og omvendt, at de andre kan lade sig inspirere af nogle af de ting, som vi er gode til, med det klare formål at gavne velfærden.
3

C INFOMEDIA Forside
Produkter Referencer
Side I af 3
Bilag 4
Service og support	Om InfoMedia
Kont
Torse
Artikelvisning
Tilbage til liste- Ny søgning Rediger søgning i Print i Hjælp
« Vis forrige Artikel: 236 ud af 2439 1 Vis næste »
°.101i*6t. J
e00b246e
Pension: Ekspert: Pensionen ikke truet
Jyllands-Posten 20. august 2003, 1. sektion, side 3

Vi har et af Europas mest fremtidssikrede pensionssystemer, og realiteterne bag dommedagsprofetierne svarer blot til tre år med 70'ernes slappe styring af statsfinanserne, mener professor Jørgen Goul Andersen.

Af Filip Ulrrchsen
Rumskibet lander på en gold og øde planet. I månedsvis kæmper de skibbrudne astronauter imod en primitiv civilisation på Abernes Planet.
Først hen mod slutningen, da de ser resterne af en statue i vandet, går det op for vores helte, at det er Frihedsgudinden, og planeten er Jorden.
Scenerne er fra en Hollywoodfilm, men skrækvisionen kunne godt minde om den danske debat om fremtidens velfærdsstat.
Debatten er nemlig ude af proportion, mener professor i statskundskab Jørgen Goul Andersen fra Aalborg Universitet.
»Danmark er faktisk et af Europas allermest robuste velfærdssamfund, siger han. Skrækvisionen er, at der bliver flere gamle og færre unge til at forsørge dem. Det kunne til forveksling ligne en katastrofekurs.
Og det har ikke skortet på drastiske løsningsforslag. I marts opfordrede Kommunernes Landsforening til velfærdsreformer, der skulle målrette sociale ydelser til de svageste. Tankerne blev i august videreført af Det Konservative Folkeparti med et forslag om et nationalt velfærdskompromis. Det blev bakket op af Kristeligt Folkeparti.
Også De Radikale har været fremme med forslag om at nedsætte skatten på arbejde til 42 pct. for at få gang i beskæftigelsen, så velfærden kan sikres på lang sigt.
Men der er formentlig slet ingen grund til panik. Professor i statskundskab Jørgen Goul Andersen fra Aalborg Universitet har samlet en række indicier på, at Danmark langt fra står overfor den afgrund, som medier og politikere har givet indtryk af.
»Danmark er en af Europas mest fremtidssikrede velfærdsstater,« mener Jørgen Goul Andersen og peger på en række centrale områder, hvor vi klarer os bedre end vores naboer i EU. Mindre pres

Presset på arbejdsmarkedet er ikke så markant som i resten af Europa.
»Befolkningsudviklingen i Danmark er blandt Europas mindst bekymrende.
Vi får ikke noget afgørende misforhold mellem generationerne,« siger professoren, der er leder af Center for Sammenlignende Velfærdsstudier på Aalborg Universitet.
Danske kvinder føder næsten 1,8 børn i gennemsnit, mens de sydeuropæiske kvinder halter langt efter med ca. 1,2 barn pr. kvinde.
Dermed bliver det lettere for Danmark at forsørge den stigende andel af pensionister.
Frygten for ældrebomben er overdrevet, mener Jørgen Goul Andersen:
»Hvis den eksisterer, vil den være forholdsvis ufarlig at komme i nærheden af.«
Vi er nemlig i gang med at ændre pensionssystemet, så det med arbejdsmarkedspensionerne er mere baseret på private indbetalinger.
http://www.infomedia.dk/infomedia/Artikler/Sogning/VisArtikel.ascx
L
» Gå t
•	Dowr
•	F.A.C
•	Kont,
30-10-03
Side 2 af 3
Vi er fremtidssikret
»Det danske pensionssystem er et af de billigste i Europa, og det bliver billigere i takt med at arbejdsmarkedspensionerne modnes og flere og flere kun får folkepensionens grundbeløb.
Faktisk har Danmark glidende gennemført en af Europas mest radikale pensionsreformer,« fortæller Jørgen Goul Andersen.
Han sammenligner med Tyskland, hvor fremtidens pensionister har indbetalt store summer, som de forventer at få udbetalt, fordi der er en direkte sammenhæng mellem ind- og udbetalinger.
Det bliver bare ikke let, når systemet er baseret på en her-og-nu finansiering, der ikke kan modstå et markant misforhold mellem generationernes størrelser.
Ifølge OECD vil Danmarks pensionister stige til 41 pct. af befolkningen i løbet af 2040'erne, men det er for intet at regne i forhold til Sydeuropa, hvor andelen når op på 65 pct. Derfor skal Danmark ikke trække spenderbuksen helt så meget på. Vores udbetalinger til pensioner vil stige fra 6 til 9 pct. af BNP, mens sydeuropæere, Frankrig og Tyskland skal hoste op med 14-17 pct., lyder OECD's skøn.

»Jeg tvivler stærkt på, at vi kommer til at bruge en væsentlig større del af samfundskagen på pensioner i år 2030, end vi gør i dag,« siger Jørgen Goul Andersen.
Statistikken underbygger det synspunkt. Faktisk har det vist sig, at andelen af de offentlige udgifter, der går til pensioner, er faldet svagt i løbet af de seneste 30 år, selv om pensionisternes andel af befolkningen er vokset med 33 pct. fra 1972 til år 2000.
For at fastholde den udvikling kræver det selvfølgelig fortsat økonomisk vækst. Men Jørgen Goul Andersens konklusion er klar:
»Vi har et af Europas mest fremtidssikrede pensionssystemer.«
Fleksibilitet
Det hænger til dels sammen med, at vi i Danmark har forholdsvis nøjsomme pensionister. De lever på en sten sammenlignet med resten af Vesteuropa. OECD har beregnet, at danske pensionister har en disponibel indkomst inklusiv private pensioner på 67,4 pct. af, hvad den gennemsnitlige person i den erhvervsaktive alder kan rutte med.
Kun irske pensionister fører en mere beskeden tilværelse.
»Endelig er vi begunstiget af en lav middellevetid, så pensionsalderen bliver kort,« ironiserer han. Ældrebomben fuser også ud, hvis man bekymrer sig om, hvorvidt sundhedssektoren kan følge med. Sundhedsudgifterne udgør ikke en større del af samfundskagen trods en »enorm vækst i omfanget og typerne af behandlingstilbud,« siger Jørgen Goul Andersen.
Sundhedsudgifternes andel af BFI har ligget konstant de seneste 30 år.
Hvad nytter et robust system, hvis der ikke er folk, som kan betale til det? Heller ikke her kan samfundsforskeren bevare pessimismen. Danmark har nemlig været relativt god til at holde folk i beskæftigelse.

Specielt noterer han sig, at 61,9 pct. af mændene i 55-64 års alderen var i arbejde i år 2000. Til sammenligning havde Belgien kun 35,1 pct. i beskæftigelse.
»Vi har den næsthøjeste tilbagetrækningsalder i EU,« siger professoren. Fleksible regler
Fleksible afskedigelsesregler og generøse dagpenge bidrager i fællesskab til at holde arbejdsløsheden under kontrol.
»Det er nemt at afskedige folk i Danmark. Derfor tør virksomhederne bedre satse og ansætte flere, hvis der er et opsving på vej.
Samtidig bliver det mindre risikobetonet for den enkelte at skifte job, fordi arbejdsløshedsunderstøttelsen er på et højt niveau,« mener Jørgen Goul Andersen.
Vi har også været gode til at finde job til de lavtuddannede. Danmark ligger lunere end Tyskland og Frankrig, og selv ikke lande med små mindstelønninger som Storbritannien og USA er i stand til at finde mere arbejde til de Iavtuddannede end Danmark.
»Det skyldes den store danske offentlige sektor. Den opsuger en masse mennesker i job, hvor de leverer service, som letter hverdagen for folk med højere betalte job,« fortæller professoren og forklarer:

»Det skaber fleksibilitet, fordi travle og hårdt arbejdende mennesker ikke skal bekymre sig så meget om at passe børn og gamle.
Man behøver ikke binde sig til en bestemt region for at passe sine forældre.«
I fremtiden bliver det også nemmere, at fastholde danskerne på arbejdsmarkedet, mener Jørgen Goul Andersen:

»En overset sammenhæng er, at arbejdsmarkedspensionerne gør det mere attraktivt at blive længere på arbejdsmarkedet i stedet for at gå på efterløn.
Pensionens størrelse bliver mere direkte afhængig af, hvor mange penge man har indbetalt til pensionskassen. De årlige udbetalinger bliver markant større, hvis man udskyder pensionstidpunktet et
0
par ar.«

Hjerneflugt er heller ikke et problem, der holder professoren vågen om natten.
»Det er kun gisninger. Vandringen af arbejdskraft er forbløffende lille mellem landene i Europa.
Det er slet ikke som i USA, hvor man rask væk rykker teltpælene fra New York til Florida,« siger han. Gådefuld pessimisme
http://www. infomedia.dk/infomedia/Artikler/Sogning/VisArtikel. ascx	30-10-03
Side 3 af 3
Hvad så med de lavtlønnede. Bliver de ikke skubbet ud af billig udenlandsk arbejdskraft?
»Det pres har været der siden Anden Verdenskrig, og intet tyder på, at det tager af.
Men velfærdssamfundet eksisterer stadig, og det skyldes jo, at vi har været gode til at tænke kreativt og holde et fortsat højt uddannelsesniveau, så videnstunge arbejdspladser er blevet skabt på bekostning af de arbejdsintensive,« fortæller forskeren.
Det er en gåde for Jørgen Goul Andersen, at myten om velfærdsstatens snarlige sammenbrud har været så sejlivet.
Men han morer sig over, at debatten ser ens ud over hele Europa:
»De andre lande er også enige om, at grænsen for skattetrykket er nået, selv om der er betydelige forskelle imellem landene.«
Hvis der trods alt er et problem, hvor stort er det så?
»Højst 5 pct. af BNP,« mener professoren.
»Så de økonomiske problemer, Danmark kan løbe ind i i fremtiden, vil højest kunne svare til halvdelen af rentebetalingerne på statsgælden i 1985, eller det, der vil ske, hvis styringen af den offentlige sektor bliver lige så slap, som da Anker Jørgensen regerede landet,« siger han. Hvorfor er problemerne så blevet overdramatiseret?
Danmark er blevet trukket med ind i den internationale debat, der er præget af, at en del lande i Europa vitterligt star overfor store problemer med at finansiere fremtidens velfærd, mener professoren.
Opblæst problem
Problemet er også blæst lidt kunstigt op. Forhandlingerne mellem stat og kommuner efterlader altid indtryk af, at der ikke er penge nok.
»Det skyldes, at kommunerne føler et konstant pres fra borgerne, der kræver dyr velfærd på flere og flere områder,« siger Jørgen Goul Andersen.
Han mener, at regeringen hidtil har været dygtig til at holde igen, så udgifterne ikke er løbet løbsk. Han vil nødig have, at nogen får indtryk af, at staten bare kan flotte sig, fordi problemet viser sig at være mindre end antaget.
Men nogle politikere må påtage sig sin del af ansvaret. Det kan nemlig være bekvemt at retfærdiggøre sin ideologi ved at påvise nødvendige ændringer af samfundet.
»Det er helt legitimt at ønske skatten ned, men samfundet kan altså godt fortsætte nogenlunde som hidtil, hvis skatten holdes i ro.
Så man må bruge sine ideologiske argumenter, hvis man ønsker skatten ned.
Man kan ikke argumentere alene med økonomisk nødvendighed,« mener professoren. I Danmark har man koncentreret sig om at afvikle det offentlige budgetunderskud. Derfor er skatten ikke faldet i takt med den økonomiske vækst.
»Derfor er der ingen, der har opdaget, at det faktisk går godt med økonomien i Danmark,« mener Jørgen Goul Andersen.
Men vi må ikke risikere en ny periode med uansvarlig økonomisk planlægning i Danmark.
»Så hvis det går godt med økonomien, så sig det for Guds skyld ikke til politikerne,« er han og kollegerne enige om. filip.ulrichsen@jp.dk
Stednavne:
DANMARK USA AALBORG Emneord:
Pensioner Personer: Virksomheder:

Alt materiale i InfoMedia er omfattet af lov om ophavsret og må ikke kopieres uden særlig tilladelse.
En del artikler i InfoMedia indetilder links til andre websites. InfoMedia påtager sig inte ansvar for, at sådanne links fungerer, eller at de
angivne web-adresser er korrekte.
« Vis forrige Artikel: 236 ud af 2439 1 Vis næste »
Tilbage til liste i Ny søgning i Rediger søgning i Print i Hjælp
Nørre Søgade 35, 2. - 1370 København K -Telefon: 33 47 14 50 - Fax: 33 1156 28 - Elnas: info@infomedia.dc
http://www.infomedia.dk/infomedia/Artikler/Sogning/VisArtikel.ascx	30-10-03