Bilag 1
Bilag 1 til "Baggrundspapir om dansk arbejdsmarkedpolitik i fremtidens EU" Hvad giver EU-reglerne om den frie bevægelighed ret til: Indholdet af forordning 1612/68 og 1408/71
1. Forordning 1612/68 om arbejdskraftens fri bevægelighed i EU
Traktatens artikel 39 bestemmer, at enhver forskelsbehandling på grund af nationalitet af medlemslandenes arbejdstagere for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår, skal afskaffes.

Forordning nr. 1612 fra 1968 indeholder de nærmere generelle regler for, hvilke rettigheder vandrende arbejdstagere har. Forordningens formål er fremhævet i direktivets indledende bestemmelser, hvor det står skrevet, at "arbejdskraftens bevægelighed inden for Fællesskabet skal være et af de midler, der sikrer arbejdstageren mulighed for at forbedre sine leve- og arbejdsvilkår og opnå social fremgang".

Forordningen indeholder således bestemmelser om sociale fordele, herunder adgang til beskæftigelse, arbejds- og levevilkår, og retten til social og skattemæssig ligestilling. Forordningen indeholder også regler om arbejdstagerens familiemedlemmers rettigheder.

EU-Domstolen har fastlagt, at en vandrende arbejdstager har alle de sociale rettigheder, som en indenlandsk arbejdstager har ret til, enten på grund af hans status som arbejdstager eller på grund af bopælen. Den sociale ret behøver altså ikke været knyttet til den vandrende arbejdstagers arbejde'.

Forordningen giver også ret til, at den vandrende arbejdstager kan tage sine familiemedlemmer med til den anden medlemsstat. Forordningen giver disse familiemedlemmer ret til samme ligebehandling (bl.a. adgang til arbejde, almen undervisning og lærlingeuddannelse), uanset deres nationalitet.
Som eksempler på rettigheder, som Domstolen har fastslået, der kan opnås ret til, kan nævnes rabatkort til transport af børnerige familier, rentefri barselslån, der ydes af staten, garanteret mindsteindkomst til ældre, alderspension, studiestøtte til børn, samt ydelser til handicappede familiemedlemmer.
I
	Forordning 1612/68s indhold i hovedtræk
	I. Adgang til beskæftigelse
	Enhver statsborger i en medlemsstat har ret til at tage og udøve lønnet beskæftigel
	
	se på en anden medlemsstats område i overensstemmelse med den lovgivning, der
	gælder for arbejdstagere, der er statsborgere i landet. Arbejdstageren har på en an
	
	den medlemsstats område samme fortrinsstilling som statsborgere i denne stat med
	hensyn til adgangen til ledige stillinger. Arbejdstageren skal have samme bistand
	som den, arbejdsformidlingen i denne stat yder egne statsborgere, der søger be
	
	skæftigelse. Ansættelse må ikke være betinget af diskriminerende krav til helbreds
	
	tilstand, sagkundskab eller andet begrundet i nationaliteten.
	II. Udøvelse af beskæftigelse og ligebehandling
	Ikke forskelsbe-	En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, må ikke på grund af sin natio
	handling mht. ar-	
	bejdsvilkår	nalitet behandles anderledes på de øvrige medlemsstaters område end indenlandske
	arbejdstagere med hensyn til beskæftigelses- og arbejdsvilkår (navnlig afskedigelse
	og aflønning). Arbejdstageren har ligeledes ret til alle former for uddannelse, om
	
	skoling og revalidering.
	Sociale rettigheder	Arbejdstageren har ret til samme sociale og skattemæssige fordele som indenland
	
	ske arbejdstagere.
	Boligrettigheder	Arbejdstageren har samme rettigheder og fordele som indenlandske arbejdstagere
	mht. bolig
	Kollektive rettighe-	En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, og som er beskæftiget i' en an
	der	
	den medlemsstat, skal behandles på samme måde som indenlandske arbejdstagere
	med hensyn til udøvelse af fagforeningsrettigheder, herunder stemmeret og opstil
	
	lingsret til administrative og ledende poster i fagforeninger. Arbejdstageren kan
	udelukkes fra administration af offentlige organer og fra udførelse af offentlige
	hverv. Arbejdstageren har i øvrigt ret til at lade sig vælge til arbejdstagernes repræ
	
	sentative organer i virksomheden.
	III. Arbejdstagerens_ familie
	Omfatter også fa-	Familiemedlemmer til en arbejdstager (ægtefælle, efterkommere i lige linje, der er
	miliemedlemmer	under 21 år eller forsørges af arbejdstageren, og slægtninge i opstigende linje, der
	forsørges af ham), som er beskæftiget på en anden medlemsstats område, har uanset
	nationalitet ret til at tage bopæl hos arbejdstageren. Medlemsstaterne skal lette til
	
	flytningen for familiemedlemmer, som forsørges af arbejdstageren eller i hjemlan
	
	det er optaget i dennes husstand.
2. Forordning 1408/71 om koordination af de sociale sikringsordninger
Artikel 42 i EF-traktaten bestemmer, at Rådet med enstemmighed vedtager foranstaltninger til koordinering af de nationale socialsikringsordninger for at sikre, at arbejdstagere og medlemmer af deres familier, som benytter sig af deres ret til fri bevægelighed, ikke stilles dårligere med hensyn til social sikring (f.eks. bevarelsen af pensionsrettigheder). Foranstaltninger skal vedtages med enstemmighed2.

De første regler vedrørende den sociale sikring af vandrende arbejdstager blev vedtaget helt tilbage til 1958, hvor Rådet for første gang udstedte to forordninger på området. Disse blev i 1971 erstattet med 1408/71 forordningen, der senere også er blevet suppleret med gennemførelsesforordningen 574/72.
2 På Nice-topmødet december 2000 blev der foretaget en omarbejdning af EF-traktatens artikel 137 om socialpolitikken. For så vidt angår afstemningsformen blev det besluttet at opretholde status quo. Imidlertid giver Traktaten mulighed for, at Rådet senere (med enstemmighed) kan beslutte at overgå til kvalificeret flertal inden for de områder, hvor der stadig anvendes enstemmighed (undtagen hvad angår social sikring).
2
Forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 regulerer de sociale sikringsordninger for arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet. Den gælder i alle EU-landene samt EØS-landene Norge, Liechtenstein og Island.

Forordning 1408/71 om social sikring af vandrende arbejdstagere koordinerer de sociale sikringsordninger, således at den vandrende arbejdstager ikke stilles dårligere mht. social sikring. Forordningens formål er ikke at harmonisere, men at bestemme hvilket lands regler der skal bruges, og hvilke perioder der kan tælle med ved opgørelsen af rettigheder.

Siden vedtagelsen af 1408/71 er forordningen blevet ændret adskillige gange. Det er sket i takt med udviklingen af Fællesskabet samt ændringer i medlemslandenes nationale love og i forhold til de fortolkninger, der er fulgt i kølvandet på EF-domstolens afgørelser. Samlet set er 1408/71 forordningen derfor et meget komplekst og kompliceret regelværk, hvorfor der også er taget initiativ fra Kommissionens side til at reformere og forenkle hele regel
sættet.

Persongruppen i Traktatens art. 42 omfatter alene arbejdstagere og deres familiemedlemmer. Persongruppen i den afledede retsakt, forordning 1408/71, omfatter følgelig arbejdstagere, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater og arbejdstagers familiemedlemmer, som er bosat på en medlemsstats område. Herudover er selvstændige erhvervsdrivende og i nærmere bestemt omfang studerende samt disses familiemedlemmer omfattet af forordningen. Der gælder ikke krav om statsborgerskab i en medlemsstat forfamiliemedlemmerne til de omfattede persongrupper.

Forordning 1408/71 omfatter følgende ordninger: ydelser ved sygdom og i forbindelse med barsel, ydelser ved invaliditet, pensioner, familieydelser, ydelser ved arbejdsulykker og erhvervssygdomme, arbejdsløshedsdagpenge og begravelseshjælp. Imidlertid gælder den kun ved lovbestemte ordninger, ikke ved private forsikringer eller ordninger i tilknytning til kollektive overenskomster. Herudover omfatter forordningen de særlige ikkebidragspligtige ydelser, som har til formål at supplere de allerede nævnte ydelser eller udelukkende at sikre særlig beskyttelse af handicappede.

De persongrupper, der i dag ikke er dækket af forordningen, er ikke-erhvervsaktive personer samt tredjelandsstatsborgere, der ikke er omfattet af forordningens personkreds som familiemedlem. Hertil kommer, at studerende ikke har ret til alle de ydelsesgrene, som er
anført ovenfor.

I henhold til Traktatens artikel 42, stk. 2, træffes beslutninger med enstemmighed, hvis det udvider det materielle eller personlige anvendelsesområde for fællesskabslovgivningen, som denne findes på tidspunktet for Nicetraktatens ikrafttræden.

Igennem forordning 1408/71 fastlægges det, hvilket lands lovgivning der som udgangspunkt er gældende i tilfælde af konflikt mellem to eller flere medlemslande. Udgangspunktet er, at en person kun kan være undergivet ét lands lovgivning. Princippet følger af, at en person omfattes af lovgivningen i det land, hvor vedkommende har sin beskæftigelse.

Forordning 1408/71 bygger endvidere på fire hovedprincipper:
1. Ligebehandlingsprincippet 2. Forbud mod dobbeltydelser 3. Eksportabilitetsprincippet 4. Sammenlægningsprincippet
Ligebehandlingsprincippet bygger på, at vandrende arbejdstager og selvstændige erhvervsdrivende skal have de samme muligheder og rettigheder som borgerne i det pågældende land. Med andre ord må et medlemsland ikke betinge adgangen til social sikring ved at kræve, at modtageren er statsborger i det pågældende land.

Princippet om forbud mod dobbeltydelser skal sikre, at en person ikke stilles i en bedre situation eller opnår særlige fordele som følge af, at vedkommende bosætter sig i et andet land. Dermed får en person, som har levet i to eller flere lande og herigennem bidraget til forskellige sociale sikringssystemer i samme forsikringsperiode, ikke ret til flere ydelser af samme art.

Eksportabilitetprincippet skal sikre, at de sociale sikringsydelser kan udbetales overalt inden for Unionen, jvf. Artikel 10, stk. 1. Det er dog vigtigt at understrege, at dette ikke er gældende for alle former for sociale sikringsydelser, eksempelvis gælder der særlige regler for arbejdsløse.

Sammenlægningsprincippet betyder, at det givende medlemsland skal tage hensyn til den forsikrings- og beskæftigelsesperiode, der er gennemført under et eller flere medlemslandes lovgivninger, når det skal afgøres, om en person opfylder en forsikringsperiode og dermed er berettiget til en social ydelse, eksempelvis dagpenge.
	Forordning 1408/71 indhold i hovedtræk
	I. Almindelige bestemmelser
	I. Definitioner	Forordningen indeholder definitioner af en lang række udtryk, bl.a. "arbejdsta
	
	gere", "grænsearbejdere og sæsonarbejdere", "familiemedlem", "efterladt", "bo
	
	pæl", "ophold", "lovgivning", "den kompetente myndighed", "forsikringsperio
	
	der" osv.
	2. Personkreds	Forordningen finder anvendelse på arbejdstagere, som er omfattet af lovgivnin
	
	gen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater, el
	
	ler er statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område, samt deres
	familiemedlemmer og efterladte. Forordningen finder endvidere anvendelse på
	efterladte efter sådanne arbejdstagere, såfremt de efterladte er statsborgere i en
	medlemsstat, og desuden finder forordningen anvendelse på tjenestemænd og på
	personer, der efter gældende lovgivning sidestilles med tjenestemænd.
	3. Ligebehandling	Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som er omfattet af denne
	forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats
	lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere.
	4. Sagligt anvendelses-	Forordningen finder anvendelse på enhver lovgivning om sociale sikringsgrene,
	område	der vedrører ydelser i forbindelse med sygdom og moderskab, ydelser ved inva
	
	liditet og alderdom, ydelser til efterladte, ydelser i forbindelse med arbejdsulyk
	
	ker, erhvervssygdomme og arbejdsløshed samt familieydelser og ydelser i for
	
	bindelse med dødsfald. Den finder anvendelse på alle almindelige og særlige
	sociale sikringsordninger med eller uden bidragspligt samt på ordninger vedrø
	
	rende arbejdsgiverens eller forpligtigelser. Forordningen finder hverken anven
	
	delse på offentlig, social og sundhedsmæssig forsorg eller på ordninger til fordel
	for krigsofre.
4
	Ophævelse af bopæls-	Kontantydelser ved invaliditet eller alderdom eller til efterladte, erstatning i an
bestemmelser	
	ledning af arbejdsulykker eller erhvervssygdomme samt ydelser ved dødsfald,
	hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, kan
	ikke nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges som følge af,
	at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat.
	II. Bestemmelse af, hvilken	lovgivning der skal anvendes
	Hovedregel	En arbejdstager er alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat.
	•	En arbejdstager, der er beskæftiget på en medlemsstats område, er om
	
	fattet af denne stats lovgivning;
	En arbejdstager, der er beskæftiget ombord på et skib, som fører en
	medlemsstats flag, er omfattet af denne stats lovgivning;
	•	Tjenestemænd er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, i hvis
	administration de er beskæftiget;
	En arbejdstager, der er indkaldt eller genindkaldt til militærtjeneste el
	
	ler samfundstjeneste i en medlemsstat, anses fortsat som arbejdstager
	og er omfattet af nævnte stats lovgivning;
	•	Pensionister er omfattet af lovgivningen i den stat, på hvis territorium
	de opholder sig.
	III. Udvalgte særlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser
	Pensioner udbetales	Ved invaliditet, alderdom og dødsfald (pensioner) modtager de pågældende
	af den stat, de er op-	normalt summen af de ydelser, som vedkommende har erhvervet ret til i de for
	tjent i,	
	skellige medlemsstater.
	Arbejdssøgning i ud-	En fuldtidsarbejdsløs arbejdstager, der opfylder de i en medlemsstats lovgivning
	landet	foreskrevne betingelser for ret til ydelser, og som rejser til en anden medlems
	
	stat for at søge beskæftigelse der, bevarer sin ret til disse ydelser inden for visse
	grænser og på nøjere fastlagte vilkår.
	Familieydelser	En arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en medlemsstat, har for de af
	sine familiemedlemmer, der er bosat på en anden medlemsstats område, ret til
	familieydelser efter lovgivningen i den førstnævnte stat, som om de pågældende
	var bosat på dennes område.
5
Bilag 2
Danske sociale ydelser i lyset af udvidelsen af EU
Den tværministerielle arbejdsgruppe om brug af sociale ydelser i lyset af udvidelsen af EU Den 11. april 2003
1. BAGGRUND OG RAMME	4
SAMMENFATNING 	5
DEL I. EU-RETTEN	6

2. EU-RETTEN I RELATION TIL INDREJSE, OPHOLD OG DEN FRIE BEVÆGELIGHED	6
2.1. UNIONSBORGERSKABET OG DOMSTOLSPRAKSIS 	6 2.2. ARTIKEL 39 OM ARBEJDSKRAFTENS FRI BEVÆGELIGHED OG ARTIKEL 42 OM KOORDINERING AF KOORDINERING AF
SOCIAL SIKRING FOR VANDRENDE ARBEJDSTAGERE 	9
2.2.1. EU-RETTEN OG GRÆNSEARBEJDERE SAMT ANDRE ARBEJDSTAGERE	12
2.2.2. FORORDNING 1612/68 OM ARBEJDSKRAFTENS FRI BEVÆGELIGHED I EU 	13
2.2.3. FORORDNING 1408/71 OM KOORDINERING AF SOCIAL SIKRING I EU 	15 2.2.4. REFORM AF RFO 1408/71 OG UDVIDELSE AF FORORDNINGEN TIL OGSÅ AT DÆKKE TREDJELANDSSTATSBORGERE
 	17
2.3. DEN FRIE ETABLERINGSRET OG DE FRIE BEVÆGELIGHED FOR TJENESTEYDELSER	18
2.4. OPHOLDSRETSDIREKTIVERNE (STUDENTER, PENSIONISTER OG "RESTGRUPPEN") 	18
2.4.1. DIREKTIVFORSLAG OM RET TIL INDREJSE OG OPHOLD M.V	19
2.4.1.1. INDHOLD OG BAGGRUND 	19
2.4.1.2. BESLUTNINGSPROCES OG UDESTÅENDE SPØRGSMÅL	20
2.4.1.3. KONSEKVENSER I FORHOLD TIL SOCIALE YDELSER	21
2.5. OPSAMLING VEDRØRENDE EU-RETTEN 	21
DEL II. DEN DANSKE LOVGIVNING VEDRØRENDE DE ENKELTE YDELSER I HENHOLD TIL FORORDNINGERNE	23

3. GENNEMGANG AF DEN DANSKE LOVGIVNING VEDRØRENDE DE ENKELTE YDELSER I HENHOLD TIL RFO 1612168 OM DEN FRI BEVÆGELIGHED	23
3.1. KONTANTHJÆLP 	23
3.1.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	23
3.1.2. FAKTISKE BENYTTELSE AF ORDNINGEN 	23
3.1.3. UTILSIGTET BRUG AF KONTANTHJÆLP	23
3.1.4. RETSTILSTANDEN VEDRØRENDE EF/EØS-OPHOLDSBEVISER	25
3.2. STØTTEORDNINGER I FORBINDELSE MED UDDANNELSE	27
3.2.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER (SU) 	27
3.2.1.1. FAKTISKE BENYTTELSE AF SU	27
3.2.2. SVU (STATENS VOKSENUDDANNELSESSTØTTE)	27 3.2.3. VEU-GODTGØRELSE (GODTGØRELSE VED DELTAGELSE I ERHVERVSRETTET VOKSEN- OG EFTERUDDANNELSE) 28
3.2.4. UTILSIGTET BRUG AF UDDANNELSESSTØTTEORDNINGERNE SAMT VEU-GODTGØRELSE 	28
3.3. LEDIGHEDSYDELSEN 	28
3.3.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	28
3.3.2. FAKTISKE BENYTTELSE AF ORDNINGEN	29
3.3.3. UTILSIGTET BRUG AF LEDIGHEDSYDELSEN	29
3. 4. BØRNEPASNINGSORLOV(S)YDELSEN	29
3.4.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	29
3.4.2. FORHOLDET TIL EU-BORGERE	30
3.4.3. UTILSIGTET BRUG AF BØRNEPASNINGSORLOV 	30
3.5 ARBEJDSFORMIDLING (AF) OG DEN FRI BEVÆGELIGHED OG AKTIVERING	30
3.5.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	31
3.5.2. FAKTISKE BENYTTELSE AF ARBEJDSFORMIDLINGEN I FORBINDELSE MED DEN FRI BEVÆGELIGHED 	31
3.5.3. UTILSIGTET BRUG	32
3.6. FLEKSJOB OG SKÅNEJOB	32
3.6.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	32
3.6.2. FAKTISKE BENYTTELSE AF ORDNINGERNE	32
2
4. GENNEMGANG AF DEN DANSKE LOVGIVNING VEDRØRENDE DE ENKELTE YDELSER I HENHOLD TIL RFO 1408/71 OM KOORDINERING AF SOCIAL SIKRING 	33
4.1. ARBEJDSLØSHEDSDAGPENGE 	33
4.1.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	33
4.1.1.1. DAGPENGERET PÅ GRUNDLAG AF EN UDDANNELSE 	34
4.1.2. FAKTISKE BRUG AF ORDNINGEN 	34
4.1.2.1. MEDREGNING AF FORSIKRINGS- OG BESKÆFTIGELSESPERIODER FRA EU/EØS-LANDE 	34
4.1.2.2. BEKRÆFTELSE AF DANSKE BESKÆFTIGELSESPERIODER	34
4.1.2.3. ARBEJDSSØGNING MED DANSKE DAGPENGE 	35
4.1.2.4. ARBEJDSSØGNING 1 DANMARK MED UDENLANDSKE DAGPENGE	35
4.1.2.5. UTILSIGTET BRUG AF ARBEJDSLØSHEDSDAGPENGE 	35
4.1.2.6. UBALANCE GENERELT	36
4.1.2.7. UBALANCE/SÆSONARBEJDERE	36
4.1.2.8. EURES-NETVÆRKET OG SÆSONARBEJDERE	36
4.2. PENSIONSYDELSERNE	37
4.2.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	37
4.2.1.1. FOLKEPENSION 	38
4.2.1.2. FØRTIDSPENSION 	39
4.2.2. FAKTISKE BENYTTELSE AF PENSIONSYDELSERNE M.V. I RELATION TIL FORORDNINGEN	39
4.2.3 UTILSIGTET BRUG AF PENSIONSYDELSER	39
4.3. SUNDHEDSYDELSER (SYGDOM, GRAVIDITET OG FØDSEL) 	40
4.3.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	40
4.3.1.1. MELLEMSTATSLIG REGNING	40
4.3.2 FAKTISKE BENYTTELSE AF SUNDHEDSYDELSERNE I RELATION TIL FORORDNINGEN 	40
4.3.3 UTILSIGTET BRUG AF SUNDHEDSYDELSER	41
4.4.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	41
4.4.1.1. DAGPENGE VED SYGDOM	41
4.4.1.2 BARSELDAGPENGE VED GRAVIDITET OG FØDSEL	42
4.4.1.3. BESKÆFTIGELSESKRAVET I DE DANSKE REGLER OM SYGE- OG BARSELDAGPENGE	42
4.4.1.4. EU/EØS-REGLER OM SAMMENLÆGNING AF PERIODER	43
4.4.1.5. UDBETALING AF DANSKE SYGEDAGPENGE M.V. I UDLANDET OG UTILSIGTET BRUG 	43
4.4.1.6. OM DAGPENGE OG GRÆNSEARBEJDERE 	44
4.4.2. FAKTISKE BENYTTELSE AF YDELSERNE I HENHOLD TIL FORORDNINGEN	44
4.5. YDELSER VED REVALIDERING	44
4.5.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	44
4.5.1.2. REVALIDERINGSYDELSE 	45
4.5.2.1. FAKTISKE BENYTTELSE AF REVALIDERINGSYDELSE 	45
4.5.3. UTILSIGTET BRUG AF YDELSER VED REVALIDERING 	45
4.6. FAMILIEYDELSER	45
4.6.1. BØRNEFAMILIEYDELSEN	45
4.6.1.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	45
4.6.1.1.1. DANSK LOVGIVNING	45
4.6.1.1.2. REGLER I RFO 1408/71 	46
4.6.1.2. FAKTISK BENYTTELSE AF ORDNINGEN	46
4.6.1.3. UTILSIGTET BRUG AF BØRNEFAMILIEYDELSE 	46
4.6.2. BØRNETILSKUD OG BIDRAGSFORSKUD 	46
4.6.2.1. JURIDISKE RETTIGHEDER OG PLIGTER	46
4.6.2.1.1. DANSK LOVGIVNING	46
4.6.2.1.2. REGLER l RFO 1408/71 	47
4.6.2.2. FAKTISK BENYTTELSE AF ORDNINGEN 	48
4.6.2.3. UTILSIGTET BRUG	48

BILAG 1: OVERSIGT: UDVALGTE BEGREBER 	49
3
1. Baggrund og ramme
Regeringen har nedsat en særlig tværministeriel arbejdsgruppe til belysning af mulighederne for utilsigtet brug af sociale ydelser som følge af EU-udvidelsen. Arbejdsgruppens undersøgelse er beskrevet i dette notat.

Arbejdsgruppen består af repræsentanter fra en række ministerier (Beskæftigelsesministeriet, Statsministeriet, Udenrigsministeriet, Justitsministeriet, Socialministeriet, Finansministeriet, Indenrigs- og Sundhedsministeriet, Undervisningsministeriet, Skatteministeriet samt Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration).

Udvidelsen af EU med de nye medlemslande vil medføre, at statsborgere fra disse lande, som i dag i forhold til EU-retten er tredjelandsstatsborgere', får status som EU-borgere. Tredjelandsstatsborgere (f.eks. russiske statsborgere) med bopæl i kandidatlandene vil derimod i forhold til EU-retten bevare deres status som tredjelandsstatsborgere.

Samtidig foreligger der en række forslag til ændringer af eksisterende forordninger samt til nye forordninger, der vil udvide personkredsen, som får rettigheder efter EU-retten, og omfanget af de ydelsesarter, der opnås ret til. Det vil kunne øge omfanget af Danmarks økonomiske forpligtelse i forhold til visse ydelser og persongrupper. Adgang til sociale sikringsydelser og offentlige ydelser kan især ske ved:
•	At man opnår beskæftigelse i Danmark eller etablerer sig som selvstændig erhvervsdrivende i Danmark og derfor flytter hertil.
•	At man bosætter sig i Danmark som familiemedlem til en erhvervsaktiv og opnår adgang til de bopælsrelaterede sociale ydelser.

Det er vanskeligt at komme med en helt præcis afgrænsning af "utilsigtet brug af sociale sikringssystemer". I dette notat forstås alene, at EU-borgere i stedet for at opnå beskæftigelse gør brug af sociale ydelser og systemer i et omfang og af en varighed, der går imod det overordnede formål med migration til Danmark: At vandrende arbejdstagere via deres aktive deltagelse på arbejdsmarkedet er selvforsørgende og bidrager positivt til udviklingen og væksten i Danmark.
Notatet beskriver, på hvilke områder der kan opnås adgang til danske sociale ydelser i henhold til gældende EU-ret og national lovgivning ud fra den gældende retstilstand om ligebehandling af EUborgere.

Spørgsmålet om, på hvilken måde Danmark inden for tiltrædelsestraktaten kan vælge at åbne sit arbejdsmarked, er beskrevet i et andet notat fra den tværministerielle arbejdsgruppe om brug af sociale ydelser i lyset af udvidelsen af EU - notat om EU-udvidelsen og arbejdskraftens frie bevægelighed, som der henvises til. Adgangen til brug af sociale ydelser i et udvidet EU vil i nogen grad afhænge af valget af model.

På den baggrund indledes notatet i afsnit 2 med en kort beskrivelse af retten til fri bevægelighed efter EF-traktaten, herunder retten til indrejse og ophold. Spørgsmålet om, hvorvidt "Unionsborgerskabet" i sig selv medfører, at man opnår særlige rettigheder, overvejes i lyset af EF-domstolens seneste retspraksis. Derefter præsenteres forordning 1612/68 om den fri bevægelighed for arbejdskraft og forordning 1408/71 om koordinering af social sikring, samt udviklingen i arbejdstagerbegrebet.
' Statsborgere i et land uden for EU/EØS.
4
Endvidere beskrives retten til ophold efter de tre opholdsdirektiver vedrørende studerende, pensionister og den såkaldte restgruppe samt de forventede ændringer efter det direktivforslag om ret til indrejse og ophold m.v., der i øjeblikket forhandles i EU. Disse sidstnævnte gruppers opholdsret rejser ligeledes spørgsmål om adgangen til offentlige ydelser. Dernæst drøftes i afsnit 3 og 4 - med udgangspunkt i de danske ordninger - alle enkelte sociale ydelser i relation til de to forordninger med en beskrivelse af rettigheder og pligter i forhold til ydelsen, og hvordan de pågældende ydelser administreres i dag i relation til forordningerne. Under hver ydelse beskrives mulighederne for utilsigtet brug inden for de eksisterende rammer. Ydelser ved arbejdsulykker, erhvervssygdomme og ydelser til efterladte er ikke omfattet af notatets afgrænsning af "utilsigtet brug", selv om sådanne ydelser vil være forbundet med udgifter for Danmark.

Et af de spørgsmål, som notatet ikke tager stilling til, er overenskomstdækning, samt løn og arbejdsvilkår i henhold til overenskomster og lovgivningen.

Det er i den forbindelse yderligere en forudsætning, at ulovlig utilsigtet brug i det hele taget skal forhindres gennem de muligheder, der eksisterer for tilsynsindsats og strafforfølgelse. Politiet varetager strafforfølgelsen for lovovertrædelser i forbindelse med illegal indvandring.

Endelig kan det fremhæves, at arbejdsgruppen vurderer, at fællesskabets associeringsaftaler2 falder uden for gruppens kommissorium, idet disse ikke berøres af EU-udvidelsen.
Sammenfatning
De foreløbige vurderinger i den tværministerielle arbejdsgruppe viser, at særligt tre områder kan være sårbare overfor utilsigtet brug, og at mulighederne for at imødegå utilsigtet brug er relativt begrænsede inden for de gældende rammer. I prioriteret rækkefølge er det følgende områder:
•	Kontanthjælpsområdet. Arbejdstagerbegrebet er meget bredt efter EF-domstolens praksis og
status som arbejdstager giver ret til kontanthjælp til personer, der ikke fuldt ud kan forsørge sig
selv.
•	Børnepasningsorlovsydelsen kan tages med ud af landet.
•	Dagpenge ved sygdom, fødsel og adoption. Der opnås hurtigt (efter et kort arbejdsforhold) ret til ydelserne, og de kan tages med ud af landet.

Dagpengeydelser ved arbejdsløshed og social pension er mindre sårbare områder end de tre første, men utilsigtet brug vurderes som en mulighed.

En særlig horisontal problemstilling er unionsborgerskabet og den praksis, som EF-domstolen har udviklet. På baggrund af domstolspraksis, som den foreligger i dag, er det arbejdsgruppens opfattelse, at en unionsborger ikke kan opnå ret til at blive forsørget i opholdslandet alene med henvisning til EFtraktatens artikel 18.
2 Ud over de nye medlemslande er der indgået aftaler med Bulgarien, Rumænien, Tyrkiet, Tunesien, Israel, Marokko og Det Palæstinensiske Selvstyre (interim associeringsaftale).
5
Del I. EU-retten
2. EU-retten i relation til indrejse, ophold og den frie bevægelighed
Ved en beskrivelse af unionsborgeres ret til fri bevægelighed mellem medlemsstaterne efter EFtraktaten og herunder retten til indrejse og ophold kan der skelnes mellem følgende grundlag for en eventuel opholdsret:
•	EF-traktatens bestemmelser om unionsborgerskabet.
•	EF-traktatens bestemmelser om den frie bevægelighed for arbejdskraften, etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser.
•	Opholdsdirektiverne om retten til ophold for studerende, pensionister og restgruppen.

Disse tre områder dækker i princippet alle unionsborgere, uanset om de aktuelt eller ikke længere tager del i det økonomiske liv i medlemsstaten. Det gælder også disses familiemedlemmer, uanset nationalitet, som nærmere defineret i direktiver.

Afsnittet om reglerne i EU-retten m.v. indledes med en præsentation af unionsborgerskabet, jf. artikel 17 og 18 i EF-traktaten (herefter TEF). Der redegøres kort for udviklingen i domstolspraksis, for så vidt angår unionsborgerskabets selvstændige betydning.

Dernæst belyses retten til sociale ydelser i henhold til TEF's artikel 39 om arbejdskraftens fri bevægelighed og TEF's artikel 42 om koordinering af medlemsstaternes lovgivning om social sikring. Der sættes i disse afsnit specielt fokus på forholdet mellem arbejdstagerbegrebet m.v. og retten til ydelser i et EU-retligt perspektiv. Herefter følger en kort omtale af retten til sociale ydelser efter TEF artikel 43 (den frie etableringsret) og 49 (den frie udveksling af tjenesteydelser). Endelig gøres kort rede for rækkevidden af de tre opholdsdirektiver for studerende, pensionister og restgruppen.
Afsnittet er således en generel præsentation af EU-retten og den seneste domstolspraksis, som er væsentlig for at forstå gennemgangen af de enkelte ydelsesformer omfattet af forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens fri bevægelighed og forordning nr. 1408/71 om koordinering af social
sikring for vandrende arbejdstagere m.v., som gennemgås i afsnit 3 og 4.
2.1. Unionsborgerskabet og domstolspraksis
"Unionsborgerskabet" blev indført ved Maastricht-Traktataten i 1993 og præciseret i AmsterdamTraktaten3. Med Nice-Traktatens ikrafttrædelse l. februar 2003 er kravet om enstemmighed ved vedtagelse af foranstaltninger efter artikel 18, stk. 2 i TEF ændret til kvalificeret flertal, ligesom det udtrykkeligt fremgår af en ny bestemmelse i artikel 18, stk. 3, at der ikke fremover kan vedtages foranstaltninger om pas, identitetsbestemmelser, identitetskort, opholdsbeviser og heller ikke foranstaltninger om social sikring eller social beskyttelse:

"Artikel 17 (Unionsborgerskab)
1. Der indføres et unionsborgerskab. Unionsborgerskabet har enhver, der er statsborger i en medlemsstat.
Unionsborgerskab er et supplement til det nationale statsborgerskab og træder ikke i stedet for dette. 2. Unionsborgere har de rettigheder og er underkastet de pligter, der er indeholdt i denne traktat.
3 For så vidt angår en nærmere forståelse og beskrivelse af den politiske baggrund for unionsborgerskabet henvises fx til "Udviklingen i EU siden 1992", DUPI 2000.
6
Artikel 18 (Fri bevægelighed og opholdsret)
1. Enhver unionsborger har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de
begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i denne traktat og i de gennemførelsesbestemmelser hertil.
2. Såfremt en handling fra Fællesskabets side viser sig påkrævet for at nå dette mål, og denne traktat ikke indeholder fornøden hjemmel hertil, kan Rådet vedtage bestemmelser, der skal gøre det lettere at
udøve de rettigheder, der er nævnt i stk. 1. Det træffer afgørelse efterfremgangsmåden i artikel 251. 3. Stk. 2. finder ikke anvendelse på bestemmelser vedrørende pas, identitetskort, opholdsbeviser eller
andre dokumenter, der er sidestillet hermed, og heller ikke på bestemmelser vedrørende social sikring eller social beskyttelse.'
Spørgsmålet om, hvorvidt og i bekræftende fald hvilke rettigheder der kan udledes af unionsborgerskabet efter artikel 17 og 18, har været forelagt EF-domstolen i en række sager inden for de senere år. I disse sager har EF-domstolen tillagt unionsborgerskabets indførelse i EF-traktaten en vis betydning ved fortolkning af de rettigheder, som unionsborgerne har efter EF-traktatens øvrige bestemmelser.
I sag C-85/96, Sala, Saml. 1998 I-2691, fastslog Domstolen, at unionsborgere, der har lovligt ophold i en medlemsstat, ikke må diskrimineres i forhold til statens egne borgere, for så vidt angår ydelser mv. der er omfattet af EF-traktatens anvendelsesområde, uanset ,grundlaget for deres lovlige ophold.
Sagen vedrørte en spansk kvinde, der havde haft lønnet beskæftigelse i Tyskland, men var blevet arbejdsløs og modtog bistandshjælp. Sala fik afslag fra myndighederne i Tyskland på at modtage bømepasningsydelse, da hun ikke var tysk statsborger og ikke længere havde opholdsbevis eller anden form for opholdsdokument. At hun havde lovligt ophold, bestred Tyskland dog ikke. Domstolen udtalte, at statsborgere i en medlemsstat, der har lovligt ophold i en anden medlemsstat, kan påberåbe sig forbudet mod diskrimination i artikel 6 (nu artikel 12) i alle de tilfælde, som er omfattet af EF-traktatens anvendelsesområde. Domstolen konkluderede herefter i præmis 65, at
"fællesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat overfor statsborgere fra andre medlemsstater, der har en anerkendt ret til at have bopæl i medlemsstaten, stiller krav om, at disse foreviser en af medlemsstatens myndigheder udstedt formel opholdstilladelse for at kunne fa tilkendt bømepasningsydelse, mens landets egne statsborgere alene skal have bopæl eller sædvanligt ophold i medlemsstaten."
Det var således i strid med diskriminationsforbudet at betinge børnepasningsydelsen af et opholdsbevis, der ikke blev krævet af Tysklands egne borgere.
I sagen C-184/99, Rudy Grzelczyk, Saml. 2001 I-6193, tog Domstolen stilling til en lignende problemstilling vedrørende en fransk statsborger, der studerede i Belgien. Efter at have studeret i Belgien i 3 år søgte Rudy Grzelczyk de belgiske myndigheder om minimex, der er en belgisk kontanthjælpsydelse. De belgiske myndigheder afslog under henvisning til, at kontanthjælpsydelsen var forbeholdt studerende, der er belgiske statsborgere.
Domstolen har tidligere udtalt, at studiestøtte principielt ikke er omfattet af EF-traktatens anvendelsesområde, jf, sag 197/86, Brown, Saml. 1988 3205. Under henvisning til, at
Kursiv markerer ændringer efter Nice-Traktatens ikrafttræden.
7
unionsborgerskabet og kapitlet om uddannelse og erhvervsuddannelse siden er indføjet i traktaten, fastslog Domstolen i Gzelczyk-sagen, at det nu må antages, at studerende med lovligt ophold i en anden medlemsstat har samme ret som andre unionsborgere til at påberåbe sig rettigheder under EFtraktaten og herunder forbudet mod diskrimination i artikel 12. Dette forbud skal dog læses i sammenhæng med artikel 18, hvorefter unionsborgere "har ret til at færdes og opholde sig frit med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i denne traktat og i gennemførelsesforanstaltningerne hertil".

Retten til ophold for studerende er således fortsat undergivet de begrænsninger, der følger af direktiv 93/96 om opholdsret for studerende. Ifølge direktivets artikel 3 har studerende ikke ret til at få udbetalt uddannelsesstøtte i værtsmedlemsstaten, og i henhold til artikel 4, jf. artikel 1, er de studerendes opholdsret betinget af, at de afgiver en erklæring om, at de råder over sådanne midler, at de ikke vil være en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system.

Domstolen fortolker herefter dette krav i direktivet således, at værtsmedlemsstaten kan fratage den studerendes opholdsret, hvis den studerende ikke længere opfylder betingelsen om egne midler, men udtaler at

"sådanne foranstaltninger kan dog aldrig blive den automatiske følge af, at en studerende, der er statsborger i en anden medlemsstat, har ansøgt om tildeling af en bistandsydelse i værtsmedlemsstaten", jf. præmis 43.

Domstolen har endvidere fastslået, at artikel 18 om unionsborgerskabet har direkte virkning. I dom af 17. september 2002 i sagen C-413/99, Baumbast, udtalte Domstolen således, at i modsætning til tiden før 1993, hvor Maastricht-Traktaten trådte i kraft, og hvor opholdsretten efter TEF tidligere var betinget af, at vedkommende udøvede en ret efter artikel 39, 43 eller 49, indførtes ved artikel 18, stk. 1, retten for enhver unionsborger til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område. Videre fastslås det, at det ikke kan kræves af en unionsborger, at denne skal udøve virksomhed som lønmodtager eller som selvstændig erhvervsdrivende for at opnå de rettigheder, der hjemles i TEFs anden del om unionsborgerskabet, jf. dommens præmis 81. Domstolen drager dog ikke nogle mere generelle konsekvenser af, at retten til indrejse og ophold efter artikel 18 har direkte virkning.

Domstolen undersøger herefter, om Baumbast opfylder de betingelser for ret til ophold, der er fastsat i Rådets direktiv 90/364 om opholdsret for statsborgere, der ikke har opholdsret på grundlag af andre bestemmelser i fællesskabslovgivningen samt til medlemmerne af deres familie. Det konstateres, at Baumbast, der bor med sin familie i UK, arbejder som lønmodtager i tredjelande for tyske virksomheder, og at hverken han eller hans familie har gjort brug af det sociale system i UK, hvorfor han opfylder betingelsen i direktivet om, at han skal have rådighed over tilstrækkelige
midler.

Med hensyn til direktivets anden betingelse om, at man skal være dækket af en fuld sygeforsikring i værtsstaten, fastslår Domstolen, at Baumbast og hans familie er dækket af en fuld sygeforsikring i Tyskland, og at det vil være et klart uforholdsmæssigt indgreb i retten til ophold efter art 18, stk. 1, hvis der ikke tillades ham en ret til ophold efter denne bestemmelse under henvisning til betingelsen i opholdsdirektivet, blot fordi den sygeforsikringsordning, som han er omfattet af, ikke dækker behandling, der ydes i værtsstaten i nødsituationer. Domstolen indfortolker således et
proportionalitetsprincip i art 18, stk. I. De begrænsninger og betingelser, der nævnes i art 18, stk. 1,
8
skal anvendes i overensstemmelse med EU-rettens almindelige principper, navnlig proportionalitetsprincippet. De nationale foranstaltninger, der træffes på dette område, skal være hensigtsmæssige og nødvendige med henblik på at opnå det forfulgte mål, j f. dommens præmis 91.

Endelig har EF-domstolen i dom af 11. juli 2002 i sag C-224/98, D'Hoop, fastslået, at en forskelsbehandling, der består i at behandle egne borgere dårligere, alene fordi de har udnyttet deres ret til fri bevægelighed og taget en studentereksamen i en anden medlemsstat, er i strid med de principper, der ligger til grund for unionsborgerskabet, nemlig princippet om, at unionsborgere skal tilsikres den samme retlige behandling under udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed. Det var således i strid med fællesskabsretten, at den belgiske lovgivning om ungdomsarbejdsløshedsydelser som betingelse for udbetaling krævede, at modtageren havde gennemført en gymnasieuddannelse i Belgien. Unionsborgerskabet sætter således grænser for medlemsstaternes mulighed for at udøve såkaldt "omvendt diskrimination", dvs., at man indrømmer egne borgere en ringere retsstilling end andre EU-borgere.

Det fremgår af den ovenfor omtalte retspraksis fra Domstolen, at enhver unionsborger efter EFtraktatens artikel 18 som udgangspunkt har ret til at tage ophold i en anden medlemsstat. Opholdsretten er dog underlagt de betingelser og begrænsninger, som følger af traktatens andre bestemmelser eller er fastsat i opholdsdirektiverne. Disse betingelser og begrænsninger fortolker EF-Domstolen imidlertid indskrænkende.

Det er således arbejdsgruppens opfattelse, at det ikke kan udledes af Domstolens hidtidige retspraksis, at en unionsborger kan opnå ret til at blive forsørget i opholdslandet alene med henvisning til EF-traktatens artikel 18 i de tilfælde, hvor unionsborgerens ret til ophold efter EUretten er betinget af, at unionsborgeren kan forsørge sig selv.
Unionsborgerskabet har dog den selvstændige betydning, at den konkrete anvendelse af de pågældende betingelser og begrænsninger i retten til ophold skal finde sted under overholdelse af det EU-retlige proportionalitetsprincip. Dette indebærer, at en national foranstaltning, hvorefter en unionsborger udvises eller nægtes en social ydelse under henvisning til dennes nationalitet, efter omstændighederne vil blive anset for uproportional og dermed stridende mod EF-traktatens artikel 18, hvis foranstaltningen efter en konkret vurdering fremstår som åbenbart urimelig eller uforholdsmæssig.
2.2. Artikel 39 om arbejdskraftens fri bevægelighed og artikel 42 om koordinering af koordinering af social sikring for vandrende arbejdstagere
Den frie adgang til at arbejde eller søge arbejde i ethvert medlemsland er en grundlæggende rettighed, der ifølge traktaten tilkommer enhver arbejdstager i EU. Retten til fri bevægelighed
fremgår af artikel 39 i TEF:

" l. Arbejdskraftens frie bevægelighed sikres inden for fællesskabet.

2. Den forudsætter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår.

3. Med forbehold af de begrænsninger, der retfærdiggøres af hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed, indebærer den retten til: a) at søge faktisk tilbudte stillinger
b) frit at bevæge sig indenfor medlemsstaternes område i dette øjemed
9
c) at tage ophold i en af medlemsstaterne for at have beskæftigelse i henhold til de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der gælder for indenlandske arbejdstageres beskæftigelse
d) at blive boende på en medlemsstats område på de af Kornmissionen ved gennemførselsforordninger fastsatte vilkår efter at have haft ansættelse der.

4. Bestemmelserne i denne artikel gælder ikkefor ansættelser i den offentlige administration. "

Den begunstigede personkreds efter artikel 39 og den heraf afledte ret (jf. neden for) er medlemsstaternes "arbejdstagere". Begrebet "arbejdstager" er ikke defineret i traktaten eller i den afledte ret, men EF-Domstolens har i retspraksis fastsat visse retningslinier for, hvornår en person er omfattet af arbejdstagerbegrebet.

Udgangspunktet er, at en arbejdstager i artikel 39's forstand er en person, "der i en vis periode præsterer en ydelse mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger" 5.

Domstolen har i en række sager beskæftiget sig med afgrænsningen af, hvor meget arbejde man skal have for at være omfattet af arbejdstagerbegrebet. Det afgørende er, at arbejdet skal være udtryk for en "faktisk og reel økonomisk aktivitet" 6. På den ene side kræves ikke, at beskæftigelsen giver en indtægt, som er fuldt ud tilstrækkelig til at sikre det fornødne underhold. På den anden side falder beskæftigelsesformer, som har et så lille omfang, at de kun udgør et marginalt supplement, uden for begrebets anvendelsesområde. Det afhænger således af en konkret vurdering, hvorvidt der er tale om en reel økonomisk aktivitet. Domstolen har fx anset deltidsarbejde, som supplerede en formueindtægt, for at være tilstrækkeligt til at være omfattet af reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed. Også deltidsarbejde, som blev suppleret af kontanthjælp, er blevet anset for tilstrækkeligt til at være omfattet af artikel 39.

Status som arbejdstager mistes som udgangspunkt ved arbejdsforholdets ophør. Dette udgangspunkt modificeres dog ved, at personer der reelt søger beskæftigelse i værtsstaten, fortsat anses for arbejdstagere, så længe de aktuelt og potentielt står til rådighed for arbejdsmarkedet. For personer, som søger arbejde for første gang i en anden medlemsstat, er situationen en anden, idet disse endnu ikke har opnået arbejdstagerstatus. I sag C-171/91, Tsiotras, saml. 1993 I-2925, præmis 11, udtalte Domstolen følgende:

"den ret til ophold, der efter fællesskabsretten, tilkommer arbejdstagere med statsborgerskab i medlemsstaterne, som er arbejdsløse i modtagerlandet, forudsætter, at den pågældende arbejdstager forinden på grundlag af sin ret til fri bevægelighed har udøvet en lønnet beskæftigelse i modtagerlandet."

Af samme doms præmis 8 og 9 fremgår, at personer, der søger arbejde for første gang, alene har ret til ophold i det omfang, det er nødvendigt for at kunne udøve den i artikel 39 sikrede ret til at søge
arbejde:

"statsborgere i medlemsstaterne [har] som led i princippet om arbejdskraftens fri bevægelighed ... en ret til at opholde sig i andre medlemsstater med henblik på at udøve eller søge en lønnet beskæftigelse der. Således som Domstolen nærmere har fastslået ... er retten til ophold, der i sådanne tilfælde ikke er udtrykkeligt hjemlet i traktaten, efter forholdets natur et led i princippet om fri bevægelighed."
' Sag C-85/96, Sala, Saml. 1998 1-2691. 6 Sag C-53/81, Levin, Saml. 1982 1035.
10
Medlemsstaterne kan begrænse arbejdssøgendes ophold, så længe personerne gives en rimelig frist til at sondere arbejdsmarkedet og søge ansættelse. Således har Domstolen i sag C-292/89, Antonissen, Saml. 1-745, præmis 21, godkendt, at en medlemsstat fastsatte en tidsbegrænsning på seks måneder til at søge arbejde på medlemsstatens område. Ved denne lejlighed udtalte Domstolen, at:

"Da der ikke findes fællesskabsregler, der fastsætter en frist for EF-statsborgeres ophold, når disse søger beskæftigelse i en medlemsstat, forekommer en frist på seks måneder, som fastsat i den nationale lovgivning, som hovedsagen angår, som udgangspunkt ikke utilstrækkelig til at give de pågældende mulighed for i den modtagende medlemsstat at fa kendskab til beskæftigelsestilbud, der svarer til deres erhvervsmæssige kvalifikationer, og til i givet fald at foretage det fornødne til at blive ansat, hvorfor en sådan frist ikke kan anfægte den tilsigtede virkning af princippet om fri bevægelighed."

Af dommen fremgår dog også, at en person ikke kan udvises, såfremt han efter fristens udløb kan bevise, at han fortsat søger arbejde og har reelle muligheder for at opnå ansættelse.

Udgangspunktet om, at arbejdstagerstatus mistes ved arbejdsforholdets ophør, modificeres endvidere af, at arbejdstagerstatus bevares, såfremt den pågældende person påbegynder en erhvervskvalificerende uddannelse. Medmindre arbejdsløsheden er ufrivillig, forudsættes det dog, at der er en sammenhæng mellem den tidligere beskæftigelse og det pågældende studium.

Selv om en person ikke længere er omfattet af arbejdstagerbegrebet, fordi arbejdsforholdet er ophørt, bibeholdes visse retsvirkninger som følge af den tidligere status som arbejdstager. Domstolen har således slået fast, at visse fordele kan påberåbes af en person, som har været arbejdstager, selv om personen ikke længere er omfattet af arbejdstagerbegrebet. Dette fremgår blandt andet af sag C-43/99, Leclere, præmis 55:

"Når arbejdsforholdet er ophørt, mister den pågældende som udgangspunkt sin status som arbejdstager, idet der af denne status dog kan udspringe retsvirkninger efter arbejdsforholdets ophør..."

I samme doms præmisser 56-58 uddybes, at de retsvirkninger, der er knyttet til status som arbejdstager, og som fortsat består efter arbejdsforholdets ophør, omfatter retten til ydelser, der "tildeles på betingelse af, at der har bestået et arbejdsforhold, som kort forinden er ophørt, og som indholdsmæssigt er forbundet med modtagernes objektive status som arbejdstagere". Af dommen fremgår endvidere, at de nævnte fordele bevares uanset hvilken medlemsstat, man vælger at tage ophold i.

Som eksempler på fordele, som efter Domstolens praksis har kunnet bevares efter arbejdsforholdets ophør, kan nævnes retten til gratis tillægspensionspoint ved førtidig pensionering i henhold til en ordning for ansatte ved stålselskaber i Frankrig og retten til en ydelse til arbejdstagere i landbruget,
hvis kontrakt var bragt til ophør som følge af braklægning af landbrugsjord.

Som det er fremgået, er det ikke muligt at opstille præcise og udtømmende kriterier for, hvornår en person er omfattet af arbejdstagerbegrebet i artikel 39. På baggrund af retspraksis kan følgende retningsliner for, hvem arbejdstagerbegrebet dækker, dog opstilles. -
9 Personer, der er på arbejdsmarkedet og udøver en reel Økonomisk aktivitet.
11
• Personer, som efter arbejdsforholdets ophør reelt søger beskæftigelse.
•	Personer, som efter arbejdsforholdets ophør har påbegyndt en erhvervskvalificerende uddannelse, som har tilknytning til den tidligere beskæftigelse. Kravet om tilknytning gælder dog ikke, såfremt arbejdsforholdet er ophørt ufrivilligt.

Personer, der herefter er omfattet af arbejdstagerbegrebet, skal have adgang til ydelser, som er omfattet af traktatens materielle anvendelsesområde på lige fod med medlemsstatens egne borgere. Dette er fastslået af Domstolen i sag C-85/97, Sala, hvor Domstolen udtalte, at såfremt det kunne lægges til grund, at Sala var arbejdstager, ville de ulige vilkår for tildeling af en ydelse være i strid med traktaten.

Hertil kommer, at tidligere arbejdstagere, som ikke længere er erhvervsmæssigt beskæftigede, bevarer visse fordele, som er erhvervet i kraft af deres ansættelsesforhold, selv om de ikke længere er omfattet af arbejdstagerbegrebet, og selv om de ikke længere har ophold i medlemsstaten.

Arbejdssøgende, der ikke tidligere har været arbejdstagere, har ret til ophold i en tidsbegrænset periode. Selvom disse personer ikke er arbejdstagere, har de i en tidsbegrænset periode ret til ophold direkte i medfør af artikel 39. Spørgsmålet om, hvilke rettigheder arbejdssøgende har for så vidt angår adgang til sociale ydelser, må i dag betragtes som uafklaret. I sag 316/85, Lebon, udtalte Domstolen ganske vist, at den ligestilling, der er fastsat i artikel 7, stk. 2, i Rfo 1612/68, kun gælder for arbejdstagere og ikke for statsborgere, som flytter for at søge beskæftigelse. I lyset af Domstolens seneste praksis i relation til unionsborgerskabet kan det dog ikke udelukkes, at Domstolen kunne nå frem til, at arbejdssøgende har krav på visse sociale ydelser for at kunne udnytte retten til at søge arbejde. Det forekommer dog ikke sandsynligt, at Domstolen vil nå frem til et sådant resultat, idet det vil åbne op for såkaldt "social turisme", og idet de hensyn, som ligger til grund for arbejdstagernes ret til ophold og forsørgelse, næppe gør sig gældende for så vidt angår arbejdssøgende.
2.2.1. EU-retten og grænsearbejdere samt andre arbejdstagere
Reglerne om arbejdskraftens fri bevægelighed tilgodeser i særlig grad en bestemt gruppe: grænsearbejdere. I henhold til forordning 1408/71 art. 1 b) betyder udtrykket "grænsearbejder":

"...enhver arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, som udøver sin erhvervsmæssige virksomhed på en medlemsstats område, men er bosat på en anden medlemsstats område, hvortil han vender tilbage hver dag eller mindst en gang om ugen: en grænsearbejder som af det foretagende, til hvilket han normalt er knyttet, udsendes til den samme medlemsstats eller til en anden medlemsstats område, anses dog fortsat som grænsearbejder i et tidsrum af højst fire måneder, selvom han i denne periode ikke hver dag eller mindst én gang om ugen kan vende tilbage til sit bopælssted "

Grænsearbejdere kan således opdeles i to kategorier:
•	De typiske grænsearbejdere, der bor i en medlemsstat og arbejder i en anden medlemsstat, og
vender tilbage til bopælen mindst én gang om ugen.
•	De "atypiske", der bor i en medlemsstat og arbejder i en anden medlemsstat, og vender tilbage
til bopælen mindre end én gang om ugen.
12
I forhold til reglerne om arbejdsløshedsforsikring i forordning (EØF) 1408/71 i relation til medregning af forsikrings- og beskæftigelsesperioder har disse grupper en særlig stilling i forhold til almindelige vandrende arbejdstagere. Denne særlige stilling indebærer for begge kategorier mulighed for at opnå dagpenge i bopælsstaten uden først at have haft arbejde der. For "atypiske grænsearbejdere" er der endvidere mulighed for at vælge at stille sig til rådighed i den hidtidige arbejdsstat og modtage dagpenge derfra, uanset at personen har bopæl i en anden medlemsstat.

Det er ikke muligt at afgrænse antallet af medlemsstater, en grænsearbejder kan bo eller arbejde i, til fx de nærmeste nabolande. I princippet kan en grænsearbejder bo i en ende af fællesskabet og arbejde i den anden ende og stadig bevare sin status som grænsearbejder. De eneste begrænsninger er således af praktisk karakter, dvs., den geografiske afstand kan gøre det umuligt eller økonomisk ufordelagtigt at arbejde i for stor afstand fra bopælen.
2.2.2. Forordning 1612/68 om arbejdskraftens fri bevægelighed i EU
Efter TEF artikel 39 skal enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår afskaffes.

Bestemmelsen er udmøntet i forordning (EØF) 1612/68 om arbejdskraftens fri bevægelighed, der regulerer adgangen til beskæftigelse, herunder arbejds- og levevilkår, familiemedlemmers afledte rettigheder og retten til social og skattemæssig ligestilling.

Forordningens grundlæggende princip om ligestilling med hensyn til bl.a. sociale fordele har haft væsentlig betydning for fastlæggelsen af retsstillingen for vandrende arbejdstagere. I lyset af Domstolens seneste praksis vedrørende unionsborgerskabet, har forordningen formentlig mistet en del af sin selvstændige betydning, idet Domstolen synes at have fastslået, at unionsborgere, der har lovligt ophold i en medlemsstat, ikke må diskrimineres, for så vidt angår ydelser, der er omfattet af EF-traktatens anvendelsesområde, uanset grundlaget for deres lovlige ophold. Det bemærkes i denne forbindelse, at spørgsmålet om, hvorvidt unionsborgere har opholdsret, selv om de ikke kan forsørge sig selv, afhænger af deres opholdsgrundlag.

Forordningens væsentligste selvstændige indhold er herefter, at arbejdstageres familiemedlemmer gives en afledt ret til ligebehandling, samt at arbejdstagere i modsætning til andre har mulighed for at tage visse ydelser med ud af landet. Det sidste forhold beskrives nærmere nedenfor samt i forbindelse med gennemgangen af de enkelte sociale fordele.

Forordningen har som nævnt til formål at sikre arbejdstageres lige adgang til sociale fordele.

Sociale fordele fortolkes af Domstolen som alle rettigheder med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som enhver indenlandsk arbejdstager har på grundlag af status som arbejdstager eller på grund af bopæl, hvis udstrækning af rettigheden til vandrende arbejdstagere vil fremme disses mobilitet inden for EU7.

Domstolens praksis viser, at begrebet omfatter en lang række foranstaltninger, hvoraf kan nævnes: revalidering af handicappede arbejdstagere, rabatkort til transport af børnerige familier, rentefri barsellån, der ydes af det offentlige, og økonomisk støtte fra staten til lavindkomstfamilier med det formål at øge fødselstallet, ydelser under en ordning, der har til formål at sikre et
Sag 249/83 Hoeckx, C 185/96 Kommissionen mod Grækenland og C-57/96 Meints.
13
eksistensminimum, garanteret mindsteindkomst til ældre, ungdomsarbejdsløshedsydelser, alderspension, der sikrer ældre en mindsteindtægt, retten til at opnå opholdstilladelse for en samlever fra et land uden for EU, støtte til underhold og uddannelse, som tildeles med henblik på at gennemføre et erhvervskvalificerende universitetsstudium, stipendier med henblik på, at den vandrende arbejdstager kan videreføre studier i en tredje medlemsstat, studiestøtte til vandrende arbejdstageres børn, ydelser til voksne handicappede efterkommere af en vandrende arbejdstager, godtgørelse af begravelsesudgifter, som afholdes af en vandrende arbejdstager, udtrædelsesgodtgørelse til arbejdstagere i landbruget i forbindelse med nedlæggelse af landbrugsjord og børnepasningsydelse.

Domstolens praksis viser også, at begrebet ikke omfatter ydelser til krigsofre og krav på fortsat indbetaling af pensionsbidrag under værnepligt.

Da der ikke er nogen fast ramme for fortolkningen af begrebet "social fordel" og EF-domstolen synes at fortsætte sin brede og udvidende fortolkning af begrebet, bør man være yderst forsigtig med at antage, at en given social foranstaltning ikke er en social fordel i forordning (EØF) 1612/68
forstand.
I forhold til dansk lovgivning omfatter forordning (EØF) 1612/68 fsva. spørgsmålet om "en social fordel" følgende centrale ydelser:

Efter lov om aktiv • Kontanthjælp.
socialpolitik	• Aktivering (enkelte former kan evt. udeholdes)
•	Fleksjob og skånejob m.v.
•	Ledighedsydelse (støtte til personer der venter
på fleksjob), inkl. grænsearbejde (jff en
afgørelse fra Den Sociale Ankestyrelse.

Efter lov om en aktiv • AF m.v. arbejdsmarkedspolitik • Formidling og aktivering.

Ydelser efter lov om • Daginstitutioner.
social service	• Tilbud til handicappede, herunder boligtilbud
•	Husly
•	Ydelser til pasning af døende i eget hjem.
Anden lovgivning
•	Efterløn.
•	Ligebehandling med hensyn til uddannelse og
uddannelsesstøtte til en vandrende arbejdstagers
familiemedlemmer.
•	Fleksydelser og delpension.
•	Børnepasningsorlov.
Det er ikke kun ydelser efter sociallovgivningen, der kan udgøre en social fordel. Ordninger med et socialt islæt inden for andre områder vil også kunne udgøre sociale fordele i forordningens forstand, fx rabat- og støtteordninger inden for trafik, kultur og uddannelse.
14
En medlemsstat kan ikke gøre sociale fordele betinget af, at arbejdstageren har opholdt sig i landet i en vis periode. Der er således ikke nogen tidsgrænse eller tærskel for, om en ydelse er en social fordel, som vandrende arbejdstagere skal have ret til på lige fod med landets egne borgere.

Kontanthjælp, ledighedsydelse, delpension, fleks- og skånejob, tilbud til handicappede, husly m.v., og ydelser til pasning af døende i eget hjem kan ikke tages med ud af Danmark. Aktivering kan kun i begrænset omfang tages med ud af landet, jf. afsnit 3.5. Grænsearbejdere, der bor i et andet EU/EØS-land, har ret til, at deres børn får en daginstitutionsplads i Danmark. Efterløn, fleksydelse, uddannelse og uddannelsesstøtte til vandrende arbejdstageres familiemedlemmer, samt børnepasningsorlov kan tages med ud af landet, jf, afsnit 3.2.1 og 3.4.1.

AF kan tilbyde uddannelse i udlandet med uddannelsesgodtgørelse som aktive tilbud, men det er en betingelse, at der er tale om en anerkendt uddannelse. Det vil sige, at uddannelsen enten skal være oprettet ved lov eller i henhold til lov, eller at det pågældende lands nationale uddannelsesmyndigheder skal have anerkendt uddannelsen eller uddannelsesinstitutionen. Tilbud om uddannelse kan imidlertid ikke gives til mellemlange og lange videregående uddannelser, medmindre deltagelse sker på vilkår, der svarer til bestemmelserne om åben uddannelse i Danmark (bl.a. mod betaling af deltagergebyr). Ved deltagelse i uddannelse i udlandet kan AF betale for studieafgiften, hvis uddannelsen er led i en uddannelse her i landet. Derimod kan der ikke ydes tilskud til kost og logi, uanset at uddannelsen er led i en uddannelse i Danmark. Der kan ved deltagelse i tilbud om uddannelse i udlandet ydes befordringsgodtgørelse til daglig transport mellem bopæl i Danmark og uddannelsesstedet.

AF kan også tilbyde jobtræning og individuel jobtræning i udlandet, når 1) ansættelse sker hos en dansk arbejdsgiver/ organisation med hjemsted i Danmark, når 2) ansættelsen er frivillig for den ledige, og når 3) den ansatte er sikret hjemrejse. For jobtræning i udlandet gælder desuden, at der ydes danske overenskomstmæssige løn- og arbejdsvilkår. Der kan ikke ydes befordringsgodtgørelse ved deltagelse i tilbud om jobtræning og individuel jobtræning i udlandet.

AF's øvrige aktive tilbud kan ikke foregå i udlandet.

AF kan via EURES-samarbejdet formidle arbejdskraft til udenlandske virksomheder.
2.2.3. Forordning 1408/71 om koordinering af social sikring i EU
Traktatens artikel 42 forpligter Fællesskabet til at indføre en ordning for social tryghed, som gør det muligt at sikre vandrende arbejdstagere8 og deres pårørende ret til at sammenlægge alle tidsrum, der efter de nationale regler tages i betragtning for at give og opretholde ret til ydelser og betaling af ydelser inden for medlemsstaternes område. Denne pligt er udmøntet i forordning (EØF) 1408/71, der koordinerer de sociale sikringsordninger.
8 Arbejdstagere, der har udnyttet deres ret til fri bevægelighed i henhold til Traktaten. Se også bilag 1, oversigt: udvalgte begreber.
15
Forordningen anvendes i forhold til de sociale sikringsgrene, der er anført i forordningens bestemmelse om sagligt anvendelsesområde. Forordningen finder anvendelse på arbejdstagere9, selvstændige erhvervsdrivende og studerende samt på deres familiemedlemmer og efterladte.

Forordningen harmoniserer ikke medlemsstaternes lovgivning, men sørger for en hensigtsmæssig koordinering af medlemsstaternes forskellige ordninger.

Koordineringen giver vandrende arbejdstagere og deres ydelsesberettigede pårørende ret til sammenlægning (sammenlægningsprincippet) af alle perioder, der i de nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at opnå retten til ydelser samt udbetaling af ydelser inden for hele området.

Forordningen dækker alene sociale sikringsydelser, der tilkendes, når en vis forsikringsbegivenhed indtræder - og som hovedregel også uden hensyn til ansøgerens indtægts- og formueforhold. Opnår en person beskæftigelse, bliver pågældende som udgangspunkt alene omfattet af beskæftigelseslandets lovgivning (lex loci laboris), og der må herefter ikke diskrimineres i forhold til landets egne statsborgere (ligebehandlingsprincippet). Tilsvarende bevares erhvervede rettigheder gennem retten til at eksportere ydelserne uden hensyn til modtagerens eventuelle bopæl eller ophold i en anden medlemsstat (eksportabilitetsprincippet), og der sker pro rata-beregning af pensioner (pro rata temporis princippet) i forhold til den tilbagelagte forsikrings- eller bopælstid. Generelt er der tale om pligtmæssige forsikringsordninger, mens fx frivillige pensionsordninger er mindre reguleret i forordningen. En undtagelse er dog den danske arbejdsløshedsforsikringsordning, som er omfattet på lige fod med de obligatoriske forsikringer, selv om det er en frivillig ordning.

Rådets forordning 1408/71 dækker nedennævnte ydelser:
•	Ydelser ved sygdom, graviditet og fødsel.
•	Ydelser ved invaliditet - herunder ydelser med sigte på at bevare eller forbedre erhvervsevnen, fx revalideringsydelse.
•	Ydelser ved alderdom.
•	Ydelse til efterladte.
•	Ydelser i anledning af arbejdsulykker og erhvervssygdomme.
•	Ydelser ved dødsfald.
•	Ydelser ved arbejdsløshed.
•	Familieydelser.

Det betyder for Danmarks vedkommende ydelser efter en række love:
•	Sygesikringsloven.
•	Sygehusloven.
•	Lov om Svangerskabshygiejne og fødselshjælp.
•	Lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel.
•	Lov om social pension.
•	ATP-loven.
9 Det skal bemærkes, at arbejdstagerbegrebet i henhold til artikel 42 og forordning 1408 ikke er fuldstændig sammenfaldende med arbejdstagerbegrebet i artikel 39 og forordning 1612. I forordning 1408 er arbejdstagerbegrebet defineret i artikel 1, litra a. Se nærmere herom EU-Karrov I, side 332 ff.
16
• Arbejdsskadeforsikringsloven.
•	Lov om arbejdsløshedsforsikring m.v. (dog ikke efterløn).
•	Børnetilskudsloven.
•	Børnefamilieydelsesloven.
•	Revalideringsforanstaltninger.

Det kan uddybende fremhæves, at forordning nr. 1408/71 om social sikring af vandrende arbejdstagere og deres familiemedlemmer oprindeligt er vedtaget i 1971, dvs. på et tidspunkt hvor EU bestod af seks lande. Selv om der siden 1971 er gennemført en lang række ændringer i forordningen, er den alligevel i høj grad præget af, at den er udformet til brug i forhold til de daværende EU-medlemsstaters sociale sikringssystemer.

Dette er et forhold, som man må være opmærksom på, når forordningen skal anvendes, da den tager udgangspunkt i begreber og sikringssystemer, som på mange områder passer dårligt til danske forhold.

Forordningens udgangspunkt er, at social sikring er knyttet til beskæftigelse og fortrinsvis lønnet beskæftigelse. Den er derfor skræddersyet til de sikringsordninger, som har karakter af egentlige forsikringsordninger. Det drejer sig om ordninger, som man bliver tilsluttet i kraft af (lønnet) beskæftigelse, og som finansieres af bidrag (socialafgifter) fra lønmodtagere og /eller arbejdsgivere.

Denne måde at opbygge en social sikringsordning på er typisk i mange EU-medlemsstater, ikke kun når det drejer sig om ordninger, som fra et dansk synspunkt naturligt er knyttet til beskæftigelse, men også andre ordninger som pension og sygesikring, som man i Danmark er vant til at betragte som noget, der dækker alle indbyggere uanset beskæftigelsesforhold.
2.2.4. Reform af Rfo 1408/71 og udvidelse af forordningen til også at dække tredjelandsstatsborgere
Rådet (social og beskæftigelse) godkendte i december 2001 en række parametre, der skal danne grundlag for en reform af EF - forordning 1408/71 (koordinering af de sociale sikringsordninger). Parametrene er ikke egentlige retsregler, men fastsætter de overordnede principper for det videre arbejde med moderniseringen og forenklingen af forordningen. Det Europæiske Råd har lagt op til, at reformen af forordningen skal vedtages inden udgangen af 2003.

Rådet har givet en generel tilslutning til det spanske formandskabs og det danske formandskabs arbejde med den del af reformen, som vedrører de 3 første afsnit i forordningen, og der er lagt op til, at de kommende to formandskaber afslutter dette reformarbejde.

Der er i dette reformarbejde bl.a. lagt op til, at forordningen udvides til også at omfatte ikke - erhvervsaktive, at efterløn omfattes af forordningen (uden sammenlægning af perioder fra andre medlemsstater), og at jobsøgningsperioden i en anden medlemsstat med arbejdsløshedsdagpenge skal være mindst tre måneder (og at tre måneders reglen kan bevares).

Endvidere har Rådet den 3. december 2002 opnået politisk enighed om forslaget om udvidelse af forordning 1408/71 til også at dække tredjelandsstatsborgere. Forslaget forventes formelt vedtaget i begyndelsen af 2003. Hjemlen til denne udvidelse til tredjelandsstatsborgere er EF-traktatens artikel 63, stk.4, der er omfattet af Danmarks retlige forbehold. Det skal understreges, at der ikke er tale om fri bevægelighed for tredjelandsstatsborgere. Ændringer vedrører alene adgangen til ydelser, hvis der opnås opholds- og arbejdstilladelse.
17
2.3. Den frie etableringsret og de frie bevægelighed for tjenesteydelser
Den frie etableringsret, der er hjemlet ved TEF artikel 43, og den frie bevægelighed for tjenesteydelser, der er hjemlet ved TEF artikel 49, giver unionsborgere ret til indrejse og ophold med henblik på at etablere sig og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed eller præstere eller modtage tjenesteydelser.

En statsborger i en medlemsstat, som på en stabil og vedvarende måde udøver erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat, er omfattet af reglerne om etableringsretten, hvorimod en person, som midlertidigt tager ophold i en anden medlemsstat for at tilbyde tjenesteydelser, er omfattet af den frie bevægelighed for tjenesteydere.

Selvstændige erhvervsdrivendes og tjenesteyderes opholdsret er reguleret ved Rådets direktiv 73/148/EØF af 21. maj 1973 om ophævelse af rejse- og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser. Opholdsretten gælder også familiemedlemmer uanset nationalitet. Som udgangspunkt finder reglerne om opholdsret ikke anvendelse på rent interne forhold. Dette vil sige, at en ægtefælle til en statsborger i en medlemsstat ikke kan påberåbe sig en opholdsret i medlemsstaten alene under henvisning til sin status som ægtefælle. Domstolen har dog i sag C370/90, Singh, udtalt, at etableringsretten forpligter medlemsstaterne til at tillade ophold for en ægtefælle - uanset dennes nationalitet - til en statsborger i medlemsstaten, som sammen med ægtefællen er udrejst til en anden medlemsstat for der at udøve lønnet beskæftigelse, og som på ny indrejser og etablerer sig. På linie hermed nåede Domstolen i sag C-60/00, Carpenter, frem til, at bestemmelsen om den frie udveksling af tjenesteydelser fortolket i lyset af den grundlæggende ret til respekt for familielivet, er til hinder for, at oprindelsesmedlemsstaten for en tjenesteyder, der er etableret i denne stat, og som leverer tjenesteydelser til modtagere, der er etableret i andre medlemsstater, nægter opholdstilladelse for en ægtefælle, der er statsborger i et tredjeland.

Denne særlige "familiesammenføringsregel" er ikke begrænset til etableringsretten og tjenesteydelserne, men gælder også for bestemmelserne om arbejdskraftens fri bevægelighed.
2.4. Opholdsretsdirektiveme (studenter, pensionister og "restgruppen")
Med vedtagelsen i 1990 af de tre opholdsretsdirektiver om henholdsvis studerende (nu Rådets direktiv 93/96), pensionister (Rådets direktiv 90/365) og restgruppen (Rådets direktiv 90/364) har i princippet alle unionsborgere ret til ophold i enhver medlemsstat, uanset om de aktuelt eller ikke længere tager del i det økonomiske liv i medlemsstaten. Det gælder også disses familiemedlemmer uanset nationalitet, som nærmere defineret i direktiverne.

De tre direktiver opstiller et krav om, at de begunstigede skal råde over så tilstrækkelige midler, at de ikke vil falde værtsmedlemsstatens sociale system til byrde. De egne midler skal være "tilstrækkelige" i den forstand, at de pågældende personer skal kunne opretholde en i værtslandet almindelig levestandard. Dette understøttes af Gzelczyk-sagen, som omtalt i afsnittet om unionsborgerskabet, hvor Domstolen fortolker kravet i direktivet således, at værtsmedlemsstaten kan fratage den studerendes opholdsret, hvis den studerende ikke længere opfylder betingelsen om at have tilstrækkelige egne midler. Ifølge dommen må dette dog aldrig ske automatisk som følge af, at en studerende, der er statsborger i en anden medlemsstat, har ansøgt om tildeling af en bistandsydelse i værtsmedlemsstaten.
18
Direktiv 90/364 fastlægger betingelserne for opholdsret for den persongruppe, der ikke har ret til ophold i medfør af andre direktiver (restgruppen). Gruppen omfatter bl.a. personer, der aldrig har haft erhvervsmæssigt arbejde, eller som er ophørt med dette uden dog at være pensionister, som dette defineres i 90/365, samt visse grænsearbejdere. En tysk statsborger, der bor i Tyskland, men arbejder i Danmark, er omfattet af TEF art. 39 og forordning nr. 1612/68. Hvis den pågældende arbejder i Tyskland, vil han ikke i medfør af forordning nr. 1612/68 kunne flytte til Danmark. Efter direktiv 90/364 vil han imidlertid kunne fa opholdsret i Danmark uanset, at han bevarer sit arbejde i Tyskland (gælder også en samlevende unionsborger/person fra 3. land, selv om vedkommende ikke er omfattet af art. 10 i forordning nr. 1612/68).

Opholdsretten dokumenteres ved et opholdsbevis for statsborgere i en medlemsstat, der udstedes af opholdslandets myndigheder. Opholdsbeviset skal udstedes, når den pågældende har vist den fornødne indrejselegitimation og har godtgjort, at vedkommende hører til i en af de grupper, der er omfattet af de nævnte direktiver. Opholdsbeviset skal gælde for hele opholdslandets område og skal have gyldighed i mindst 5 år.

Det skal som nævnt ovenfor understreges, at indrejse- og opholdsretten er udvidet til også at omfatte studerende, pensionister og "restgruppen", dvs. ikke erhvervsaktive, der hverken er studerende eller pensionister. Der er imidlertid stillet krav om for disse begunstigede, at de skal råde over så tilstrækkelige midler, at de ikke ligger værtslandets sociale system til byrde, og at de samtidig råder over en sygeforsikring. Nyere domspraksis har modificeret dette princip, jf.
Gzelczyk-sagen.
2.4.1. Direktivforslag om ret til indrejse og ophold m.v.
Kommissionen har den 2. juli 2001 fremsat forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område.
2.4.1.1. Indhold og baggrund
Forslaget er fremsat med hjemmel i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særligt artikel 12, 18, 40, 44 og 52. Efter artikel 18, stk. 2, træffes der afgørelse efter proceduren om fælles beslutningstagen mellem Rådet og Europa-Parlamentet. Efter Nice-traktatens ikrafttræden skal Rådet træffe afgørelse med kvalificeret flertal.

Formålet med direktivet er at modernisere og simplificere retten for unionsborgere og deres familiemedlemmer til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område og at søge at minimere de administrative procedurer, ligesom forslaget tilsigter at udvide definitionen af familiemedlemmer samt at begrænse mulighederne for at nægte eller inddrage en opholdstilladelse. Direktivforslaget tilstræber desuden at gøre reglerne mere ensartede for ophold for arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, samt studerende og personer, der råder over tilstrækkelige midler.

Ved direktivforslagets vedtagelse vil de direktiver, der i dag gælder vedrørende EU-borgernes frie bevægelighed, blive ophævet. Endvidere vil vedtagelsen af direktivet medføre ophævelse af artikel 10 og 11 i forordning 1612/68 samt en tilpasning af forordning 1251/70 om arbejdstageres ret til at blive boende på en medlemsstats område efter at have haft beskæftigelse dér. Direktivforslaget foreslår en række ændringer i forhold til den nugældende retstilstand, hvoraf de væsentligste er
følgende:
19
For det første lægger direktivforslaget op til en udvidelse af familiemedlemsbegrebet. Efter forslaget har alle unionsborgerens og dennes ægtefælles direkte efterkommere og samtlige unionsborgerens og ægtefællens slægtninge i opstigende linje ret til at tage ophold i medlemsstaten sammen med unionsborgeren. Efter de gældende regler har en arbejdstagerens og dennes ægtefælles direkte efterkommere, der er fyldt 21 år og slægtninge i opstigende linje kun en sådan ret, hvis der består en forsørgerpligt for arbejdstageren.

For det andet foreslås, at retten til ophold uden formaliteter for en unionsborger udvides fra tre til seks måneder. Ifølge forslaget har unionsborgeren og dennes familiemedlemmer dog ikke efter EUretten krav på sociale ydelser i opholdslandet i denne periode.

For det tredje foreslås, at betingelserne for ophold på en anden medlemsstats område ud over seks måneder lempes, således at en unionsborger har ret til at opholde sig i mere end seks måneder uden krav om opholdsbevis. Det gælder uanset, at unionsborgeren ikke er arbejdstager eller selvstændig, hvis blot unionsborgeren erklærer at have tilstrækkelige midler til sig selv og sine familiemedlemmer samt at være i besiddelse af en sygeforsikring. De gældende regler kræver dokumentation for retten til ophold.

For det fjerde, foreslås at unionsborgere og deres familiemedlemmer opnår tidsubegrænset opholdstilladelse efter fire års ophold i medlemsstaten. Efter de gældende bestemmelser udstedes der i dag en tidsubegrænset opholdstilladelse til EU-borgere og deres familiemedlemmer efter fem års ophold i Danmark. Der udstedes ikke tidsubegrænset opholdstilladelse til studerende og deres familiemedlemmer.

For det femte fastslås ligebehandlingsprincippet i direktivforslaget. Ifølge forslaget har medlemsstaterne dog ikke pligt til at give andre end arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer adgang til sociale ydelser og studiestøtte, før de opnår permanent opholdsret.

Endelig foreslås, at medlemsstaterne ikke skal kunne udvise unionsborgere eller deres familiemedlemmer, efter at disse har opnået tidsubegrænset opholdstilladelse.
2.4.1.2. Beslutningsproces og udestående spørgsmål
Direktivforslaget blev behandlet på rådsmødet (konkurrenceevne) den 14. november 2002. Her blev tre af de udestående spørgsmål nærmere drøftet.

Det drejede sig for det første om spørgsmålet om, hvorvidt der skal kræves dokumentation for, at EU-borgeren opfylder betingelserne for ophold eller om en erklæring fra EU-borgeren er tilstrækkelig. Medlemsstaterne er delte i deres holdning til dette spørgsmål.

Det andet spørgsmål drejede sig om, hvorvidt medlemsstaterne kan støtte det element, der vedrører udvidelse af familiemedlemsbegrebet. En udvidelse af familiemedlemsbegrebet mødte ikke støtte hos den overvejende del af medlemsstaterne.

Endelig blev spørgsmålet om udvisning drøftet. Det måtte her konstateres, at stort set ingen medlemsstater støtter Kommissionens forslag om et forbud mod udvisning af EU-borgere og deres familiemedlemmer, når disse har opnået permanent opholdstilladelse.
20
Det bemærkes, at det kommende græske formandskab oplyste, at de forventer at opnå politisk enighed om en fælles holdning på rådsmødet (konkurrenceevne) i maj 2003.
2.4.1.3. Konsekvenser i forhold til sociale ydelser
Hvis det foreliggende direktivforslag vedtages med den nuværende ordlyd - hvilket landepositionerne p.t. ikke tyder på, jf, ovenfor - vil der være behov for ændringer i udlændingelovgivningen, ligesom en vedtagelse skønnes at give anledning til regelændringer blandt andet på uddannelses- og socialområdet og i lovgivningen om personregistrering, erhvervelse af fast ejendom og dansk indfødsret.

En vedtagelse af direktivforslaget i sin nuværende udformning vil - særligt på grund af den betydelige udvidelse af familiebegrebet i forhold til den gældende retstilstand - indebære en udvidelse af den personkreds, der potentielt kan gøre brug af sociale ydelser. Der foreligger p.t. ikke et skøn over størrelsen af en eventuel forøgelse af antallet af medflyttende familiemedlemmer og dermed heller ikke over omfanget af en eventuel øget brug af sociale ydelser.
2.5. Opsamling vedrørende EU-retten
Sammenfattende kan det konstateres, at opholdsgrundlaget har betydning for adgangen til sociale ydelser.
Arbejdstagere skal have adgang til ydelser, som er omfattet af EF-traktatens materielle anvendelsesområde, på lige fod med medlemsstatens egne borgere. Dette følger af artikel 39. Arbejdstageres familiemedlemmer har en afledet ret til sociale ydelser i medfør af forordning
1612/68.
Arbejdssøgende har i medfør af artikel 39 ret til ophold i en tidsbegrænset periode. I lyset af Domstolens seneste praksis i relation til unionsborgerskabet kan det ikke udelukkes, at Domstolen kunne nå frem til, at arbejdssøgende har krav på visse sociale ydelser for at kunne udnytte retten til at søge arbejde. Det forekommer dog ikke sandsynligt, at Domstolen vil nå frem til et sådant resultat, idet det vil åbne op for såkaldt "social turisme", og idet de hensyn, som ligger til grund for arbejdstagernes ret til ophold og forsørgelse, næppe gør sig gældende for så vidt angår
arbejdssøgende.

Studerende, pensionister ol restgruppen har ret til ophold i medfør af opholdsdirektiverne. Opholdsdirektiverne indeholder dog den begrænsning i opholdsretten, at de begunstigede skal råde over så tilstrækkelige midler, at de ikke ligger værtslandets sociale system til byrde. Samtidig skal de råde over en sygeforsikring. For studerende gælder, at de skal afgive en erklæring eller på tilsvarende måde forsikre de nationale myndigheder om, at de råder over tilstrækkelige midler. For pensionister og restgruppen gælder, at de skal kunne dokumentere at råde over tilstrækkelige midler. Opholdsretten kan inddrages, såfremt indehaveren ikke længere opfylder betingelsen om tilstrækkelige midler og sygeforsikring. Dette må dog aldrig ske automatisk som følge af, at en unionsborger har ansøgt om tildeling af en bistandsydelse i værtsmedlemsstaten.

Unionsborgere har ret til ophold efter traktatens artikel 18. Denne ret er imidlertid undergivet de begrænsninger og betingelser, som følger af traktatens øvrige bestemmelser og af opholdsdirektiverne. Unionsborgerskabet giver således ikke i sig selv ret til sociale ydelser, hvis unionsborgerens ret til ophold efter EU-reglerne er betinget af, at unionsborgeren kan forsørge sig
21
selv. Såfremt unionsborgeren har ophold på nationalt opholdsgrundlag, medfører reglerne om ligebehandling, at unionsborgeren skal have adgang til sociale ydelser på lige fod.

På baggrund af ovennævnte gennemgang af EU-retten gennemgås de væsentligste sociale ydelser i dansk lovgivning i henhold til forordning nr. 1612/68 og 1408/71.
22
Del Il. Den danske lovgivning vedrørende de enkelte ydelser i henhold til forordningerne
3. Gennemgang af den danske lovgivning vedrørende de enkelte ydelser i henhold til Rfo 1612/68 om den fri bevægelighed

Nedenfor følger en gennemgang af den danske lovgivning, der hører inden for forordningens rammer.
3.1. Kontanthjælp

3.1.1. Juridiske rettigheder og pligter
Det følger af lov om aktiv socialpolitik § 3, stk. 1, at enhver, der opholder sig lovligt her i landet, har ret til hjælp efter loven. Dette gælder uanset nationalitet og omfatter alle former for hjælp, bortset fra vedvarende hjælp.

For at få ret til hjælp til vedvarende forsørgelse (dvs. mere end af et halvt års varighed) gælder særlige betingelser, jf. § 3, stk. 2. For at få vedvarende hjælp til forsørgelse skal modtageren 1) være dansk statsborger,
2) være statsborger i en EU/EØS medlemsstat eller familiemedlem til en sådan og være berettiget til ophold efter fællesskabsretlige regler eller
3) være omfattet af en aftale (med andre stater eller organisationer).

Erhvervsaktive EU/EØS-borgere og deres familiemedlemmer i Danmark er på grundlag af EUreglerne sidestillede med danske statsborgere med hensyn til sociale fordele, og de erhverver ret til vedvarende hjælp til forsørgelse på grundlag af erhvervsaktivitet i Danmark.

I lov om aktiv socialpolitik stilles således alene krav om lovligt ophold, for så vidt angår udbetaling af kontanthjælp. Lovligt ophold åbner umiddelbart mulighed for udbetaling af kontanthjælp, hvis man i øvrigt opfylder betingelserne. Der stilles dermed ikke et bopælskrav i lov om aktiv social politik. Adgang til fx kontanthjælp kan opnås uden, at en person har nogen egentlig tilknytning til Danmark forudsat, at man opholder sig her lovligt i henhold til udlændingelovgivningen og opfylder betingelserne.

Vedvarende behov for hjælp til forsørgelse indebærer i princippet mulighed for hjemsendelse. Hjælp til forsørgelse anses for vedvarende, hvis den er ydet i mere end et halvt år eller må påregnes at vare mere end et halvt år.
3.1.2. Faktiske benyttelse af ordningen
Det overvejes i øjeblikket, hvordan man mest hensigtsmæssigt undersøger, hvor mange EU/EØS statsborgere, der modtager kontanthjælp. Et opgørelse via Dream fra uge 48 2002 viser, at 728 personer fra de 10 nye EU-medlemsstater modtog kontanthjælp i denne uge.
3.1.3. Utilsigtet brug af kontanthjælp
Det følger af § 3, stk. 4, at Sikringsstyrelsen under visse omstændigheder træffer beslutning om hjemsendelse af borgere, der ikke har ret til vedvarende forsørgelse her i landet. Afgørelserne træffes på baggrund af en indberetning fra opholdskommunen. Sikringsstyrelsens afgørelser kan indbringes for Den Sociale Ankestyrelse.
23
Sikringsstyrelsen træffer ikke afgørelse om hjemsendelse af EU/EØS borgere, der er i besiddelse af et gyldigt opholdsbevis, idet de pågældende i kraft af opholdsbeviset anses for at opholde sig lovligt i her i landet efter de fællesskabsretlige regler, jf. aktivlovens § 3, stk. 2, nr. 2. Der henvises til afsnit om retstilstanden vedrørende EF/EØS-opholdsbeviser.

I perioden fra juli 1998 (hvor Den Sociale Sikringsstyrelse overtog kompetencen fra Socialministeriet) indtil primo november 2002 har styrelsen modtaget ca. 500 indberetninger fra kommunerne og truffet afgørelse om hjemsendelse af godt 100 personer. Omkring tre-fjerdedel af disse var nordiske statsborgere fra Norge, Sverige, Finland og Island. Den resterende fjerdedel bestod af øvrige nationaliteter, heriblandt EU-borgere. Det begrænsedes antal hjemsendelser af EUborgere skal ses i lyset af reglerne om udstedelse af opholdsbevis, jf. nedenfor.

Årsagen til, at i det overvejende grad er nordiske statsborgere, som hjemsendes, er, at der for disse statsborgere ikke kræves et opholdsbevis som dokumentation for, at de er arbejdstagere i EU retlig
forstand.

Sikringsstyrelsens afgørelser om hjemsendelse kan som tidligere nævnt indbringes for Den Sociale Ankestyrelse.

I perioden fra 1. juli 1998 til primo november 2002 er der indbragt 51 afgørelser for Ankestyrelsen. Ankestyrelsen har ændret Sikringsstyrelsens afgørelse i 16 tilfælde. Af disse vedrørte 11 tilfælde nordiske statsborgere.

Der træffes ikke afgørelse om hjemsendelse i alle de tilfælde, hvor en person opfylder grundbetingelsen for hjemsendelse. Efter aktivlovens § 3, stk. 5, lægges der bl.a. vægt på:
•	om udlændingen er gift og samlever med en dansk statsborger, en flygtning eller en udlænding,
der lovligt har boet her i landet med henblik på varigt ophold i mere end 7 år,
•	varigheden af opholdet her i landet,
•	helbredsmæssige forhold,
•	den familiemæssige og øvrige tilknytning til landet i forhold til hjemlandet, og
•	om en person, der har påtaget at forsørge udlændingen, overholder eller burde overholde denne
pligt.

Der er således i lov om aktiv socialpolitik mulighed for at hjemsende EU-statsborgere, hvis disse får behov for vedvarende forsørgelse og ikke længere opfylder betingelserne for at kunne anses for arbejdstagere. Hjælp til forsørgelse anses som nævnt for vedvarende, hvis den er ydet i mere end et halvt år eller må påregnes at vare mere end et halvt år. Denne grænse er nedsat fra et år til et halvt år ved en lovændring pr. I. juli 2002 (lov nr. 351 af 6. juni 2002).

Ved samme lovændring pr. 1. juli 2002 er adgangen til hjemsendelse endvidere udvidet, således at den tidsmæssige grænse for, hvornår hjemsendelse kan ske, er udvidet fra tre år til syv år. Det indebærer, at Den Sociale Sikringsstyrelse ikke kan træffe afgørelse om hjemsendelse, hvis udlændingen med henblik på varigt ophold lovligt har boet her i landet i mere end de sidste syv år.

I forhold til borgere fra en lang række lande findes der konventionsmæssige begrænsninger, således at der kun kan ske hjemsendelse inden for en kortere årrække end syv år. Således sætter Den Nordiske Konvention om social bistand og tjenester en grænse på tre års lovlig bopæl, hvorefter der
24
ikke kan ske hjemsendelse, og Den Europæiske Konvention om social - og sundhedsmæssig hjælp af 11. december 1953 opererer som udgangspunkt med en fem års grænse for statsborgere fra de lande, der er omfattet af konventionen.

De ændrede regler om hjemsendelse gælder ikke for udlændinge, der inden den 1. juli 2002 havde lovligt ophold her i landet og har været indberettet til Den Social Sikringsstyrelse efter de hidtil gældende regler. Denne persongruppe vil være omfattet af de hidtil gældende regler.

Når Den Sociale Sikringsstyrelse træffer afgørelse om hjemsendelse, sker det med udgangspunkt i en indberetning fra kommunen. En udlænding kan godt modtage midlertidig hjælp efter kontanthjælpsreglerne. Det vil sige indtil et halvt år. Men hvis en udlænding, der ikke er omfattet af fx arbejdstagerbegrebet, far behov for vedvarende hjælp, afgør Den Sociale Sikringsstyrelse om udlændingen skal hjemsendes. Sikringsstyrelsen kan dog ikke træffe afgørelse om hjemsendelse efter denne lov, hvis udlændingen med henblik på varigt ophold lovligt har boet her i landet i mere
end de sidste 7 år.

Det følger af udlændingelovens § 18, at en opholdstilladelse bortfalder, når der af forsørgelsesmæssige grunde er truffet afgørelse om, at en udlænding, der ikke har de fornødne midler til sit underhold, skal hjemsendes.

Bestemmelsen i udlændingelovens § 18 indebærer således, at en opholdstilladelse bortfalder ex lege, når de sociale myndigheder har truffet afgørelse om hjemsendelse. Udlændingemyndighederne har således ingen indflydelse på, hvorvidt der indtræder bortfald af forsørgelsesmæssige grunde.
3.1.4. Retstilstanden vedrørende EF/EØS-opholdsbeviser
Indenrigsministeriet (i dag Integrationsministeriet) har i bekendtgørelse nr. 761 af 22. august 1994 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Det Europæiske Fællesskabs regler eller aftale om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde som ændret ved bekendtgørelse nr. 684 af 12. juli 1996 (EF/EØS-bekendtgørelsen) sammenskrevet de vigtigste regler om ophold og beskæftigelse i Danmark for udlændinge, der er omfattet af EU-reglerne.

Det bemærkes i den forbindelse, at nordiske statsborgere er fritaget for opholdstilladelse efter udlændingelovens § 1. Nordiske statsborgere kan dog, i den udstrækning de er omfattet af EUrettens regler om arbejdskraftens fri bevægelighed, etablering og udveksling af tjenesteydelser m.v., påberåbe sig disse regler.

Afgørelse om udstedelse, forlængelse, bortfald og inddragelse af opholdsbevis og opholdstilladelse efter EF/EØS-bekendtgørelsen træffes af statsamterne med påklage til Udlændingestyrelsen.

EF/EØS-opholdsbevis udstedes til bl.a. EF/EØS-statsborgere, der ved erklæring fra en arbejdsgiver godtgør at have lønnet beskæftigelse her i landet eller godtgør at have påbegyndt selvstændig erhvervsvirksomhed eller tjenesteydelse eller at være modtager af tjenesteydelser her i landet. Det bemærkes i den forbindelse, at også personer, der er henvist til at supplere deres indtægter med socialhjælp, efter omstændighederne betragtes som arbejdstagere, jf. afsnit 2.2.

EF/EØS-opholdsbevis meddeles som udgangspunkt for 5 år. Herefter udstedes der efter ansøgning tidsubegrænset EF/EØS-opholdsbevis, medmindre den pågældende er uforskyldt arbejdsløs og har været det i de sidste 12 måneder. I så fald meddeles der alene forlængelse for 12 måneder, og
25
yderligere forlængelse kan herefter ikke finde sted, medmindre den pågældende på ny ved erklæring fra en arbejdsgiver godtgør at have lønnet beskæftigelse her i landet eller godtgør at have påbegyndt selvstændig erhvervsvirksomhed eller tjenesteydelse eller at være modtager af tjenesteydelser her i landet.

Tidsbegrænset EF/EØS-opholdsbevis kan inddrages, når betingelserne for dets udstedelse ikke længere er til stede og der i øvrigt ikke foreligger omstændigheder, der må antages at gøre en inddragelse særlig belastende. Inddragelse vil således som udgangspunkt ske, hvis den pågældende selvforskyldt bliver arbejdsløs, dvs. hvis den pågældende selv har opsagt sin stilling eller i øvrigt givet anledning til opsigelsen. Derimod kan der ikke ske inddragelse, hvis den pågældende er midlertidigt arbejdsudygtig på grund af sygdom eller ulykke, eller hvis den pågældende er uforskyldt arbejdsløs, eksempelvis som følge af omstrukturering i virksomheden.

EF/EØS-bekendtgørelsen indeholder ingen retningslinier for, i hvilken udstrækning og under hvilke omstændigheder udlændingemyndighederne skal føre kontrol med, hvorvidt grundlaget for besiddelse af EF/EØS-opholdsbevis fortsat er til stede.

Udlændingestyrelsen har imidlertid med henblik på statsamternes sagsbehandling i september 1995 udstedt en vejledning om EF/EØS-opholdssager. Det fremgår af vejledningen, at sagsbehandleren i forbindelse med udstedelse af EF/EØS-opholdsbevis efter et konkret skøn over sagens nærmere omstændigheder kan anføre et fremtagelsestidspunkt på f.eks. 1 år fra resolutionsdatoen eller beskæftigelsens påbegyndelse, hvor EF/EØS-borgeren skal anmodes om at indsende arbejdsgivererklæring i udfyldt stand eller oplyse årsagen til sin eventuelle arbejdsløshed. I ganske særlige tilfælde kan politiet anmodes om at undersøge, hvorvidt den pågældende rent faktisk arbejder. Det anføres i vejledningen, at dette sker yderst sjældent.

Flere statsamter foretager jævnlig stikprøvekontrol af, hvorvidt betingelserne for udstedelse af tidsbegrænset EF/EØS-opholdsbevis fortsat er opfyldt. Det gælder navnlig Københavns Overpræsidium og Statsamtet København, da sagstyper, som erfaringsmæssigt giver særlig anledning til mistanke om, at der ikke er tale om reel beskæftigelse, er hyppigere forekommende i hovedstadsområdet end i landet i øvrigt.

Modtager et statsamt fra Den Sociale Sikringsstyrelse forespørgsel om en EF/EØS-borgers opholdsgrundlag, vil statsamtet på baggrund af den derved tilvejebragte mistanke om, at der ikke er tale om reel beskæftigelse, som udgangspunkt undersøge, hvorvidt betingelserne for udstedelse af
tidsbegrænset EF/EØS-opholdsbevis fortsat er opfyldt.

Er dette ikke tilfældet, inddrages opholdsbeviset, i den udstrækning der er hjemmel hertil. Det bemærkes i den forbindelse, at udlændingemyndighederne ved vurderingen af, om der foreligger omstændigheder, der må antages at gøre en inddragelse særlig belastende, ikke udviser større tilbageholdenhed i EF/EØS-opholdssager end i andre udlændingesager.

Det følger af udlændingelovens § 44 a, at Udlændingestyrelsen uden udlændingens samtykke videregiver oplysninger om bl.a. inddragelse og nægtelse af forlængelse af den pågældendes opholdstilladelse til kommunalbestyrelsen i den kommune, hvor udlændingen bor eller opholder sig. I EF/EØS-sager har Udlændingestyrelsen delegeret kompetencen hertil til statsamterne.
26
EF/EØS-bekendtgørelsens regler om inddragelse skal ses i sammenhæng med Rådsdirektiv 68/360, artikel 7, stk. 1, hvoraf fremgår, at et gyldigt opholdsbevis ikke kan fratages en arbejdstager udelukkende med den begrundelse, at han ikke længere har beskæftigelse enten som følge af midlertidig arbejdsudygtighed på grund af sygdom eller ulykke eller som følge af uforskyldt arbejdsløshed behørigt bekræftet af den kompetente arbejdsmarkedsmyndighed. Bekendtgørelsens regler om EF/EØS-opholdsbevisets gyldighedsperiode, følger ligeledes af Rådsdirektiv 68/360, if. direktivets artikel 6, stk. 2, litra b.
3.2. Støtteordninger i forbindelse med uddannelse 3.2.1. Juridiske rettigheder og pligter (SU)
Udenlandske statsborgere kan under visse betingelser sidestilles med danske statsborgere med hensyn til muligheden for at fa SU til uddannelser i Danmark. Der gives bl.a SU til studerende, som umiddelbart før ansøgningstidspunktet har haft erhvervsarbejde her i landet i mindst 2 år, som sammen med deres forældre har taget fast ophold her i landet, før de fyldte 20 år, eller som er omfattet af integrationsloven.

Statsborgere fra de andre EU- og EØS-lande kan endvidere fa SU på lige fod med danske statsborgere, dvs. både til uddannelser i Danmark og i udlandet, i det omfang det følger af EU-retten og EØS-aftalen. Heri ligger, at der gives SU til børn af arbejdstagere fra EU- og EØS- landene. Der kan desuden gives SU til arbejdstagere fra de pågældende lande, hvis de begynder på en erhvervskvalificerende uddannelse. Det er en betingelse, at uddannelsen har tilknytning til den tidligere erhvervsmæssige beskæftigelse, eller at arbejdstageren ufrivilligt er blevet arbejdsløs og derfor er nødt til at omskole sig10.

Socialpædagogisk støtte (SPS) er ikke nævnt. Det vurderes, at dette område har marginal betydning i forhold til problemområdet.
3.2.1.1. Faktiske benyttelse af SU
1 2000 blev der givet SU til ca. 1250 statsborgere fra de øvrige nordiske lande og til ca. 1750 statsborgere fra de øvrige EU-medlemsstater. Langt de fleste fik SU, fordi de opfyldte betingelserne med hensyn til arbejde her i landet i mindst 2 år og indrejse før det fyldte 20. år mv. Kun i størrelsesordenen 100 studerende fik SU i henhold til EU-retten eller EØS-aftalen. Heraf modtog i størrelsesordenen 30-40 studerende SU til uddannelse i udlandet.
3.2.2. SVU (Statens Voksenuddannelsesstøtte)
Det er en betingelse for at få SVU, at den studerende er tilmeldt folkeregistret i Danmark eller er dansk statsborger eller har ret til SVU på lige fod med danske statsborgere i henhold til EU-retten eller EØS-aftalen. Der stilles endvidere krav om beskæftigelse på en arbejdsplads i Danmark eller ledighed med dagpengeret.
i° I sag C-357/89, Raulin, Saml 1992 1-1027, har Domstolen udtalt, at en arbejdstager, som opgiver sit arbejde og påbegynder et fuldtidsstudium, som ikke har forbindelse med tidligere virksomhed, ikke bevarer sin status som arbejdstager, medmindre der er tale om en arbejdstager, som ufrivilligt er arbejdsløs.
27
I 2001 blev der givet SVU til ca. 50 statsborgere fra de øvrige nordiske lande og til ca. 50 statsborgere fra de øvrige EU-medlemsstater.
3.2.3. VEU-godtgørelse (Godtgørelse ved deltagelse i erhvervsrettet voksen- og efteruddannelse)
Der kan opnås VEU-godtgørelse ved deltagelse i de uddannelser, der finansieres af Arbejdsmarkedets UddannelsesFinansiering, herunder især AMU. Der stilles ingen statsborgereller folkeregisterkrav, men det er en betingelse, at den pågældende enten er i beskæftigelse (som lønmodtager eller selvstændig) i Danmark, eller er ledig med ret til dagpenge. Der er en aldersgrænse på 20 år, og det er yderligere en betingelse, at den pågældende ikke har en uddannelse ud over erhvervsuddannelsesniveau.
3.2.4. Utilsigtet brug af uddannelsesstøtteordningerne samt VEU-godtgørelse
Som ovenfor beskrevet er det et meget begrænset antal EU-borgere, der i dag far uddannelsesstøtte i henhold til EU-retten eller EØS-aftalen. Det må forventes, at antallet af EU-borgere, der vil gøre brug af uddannelsesydelserne, vil stige, i det omfang antallet af EU-borgere, der tager arbejde her i landet, stiger.

Utilsigtet brug af ordningerne vil kunne komme på tale, hvis borgere fra de andre EUmedlemsstater, der er kommet til landet for at uddanne sig, tager arbejde i en kort periode for derefter at søge støtte efter EU-retten. Som anført ovenfor, vil den pågældende kun have krav på SU efter EU-retten, hvis uddannelsen har tilknytning til den tidligere erhvervsmæssige beskæftigelse, eller arbejdstageren ufrivilligt er blevet arbejdsløs og derfor er nødt til at omskole sig.

Det må endvidere tages i betragtning, at borgere fra de nye EU-medlemsstater vil være omfattet af de almindelige begrænsninger med hensyn til tildeling af støtte, ligesom støtte kun gives for en begrænset periode, og der stilles krav om studieaktivitet.

I relation til arbejdsmarkedsuddannelserne og enkeltfag fra erhvervsuddannelserne er der adgangsbetingelser, der forhindrer personer, der ikke taler dansk eller kun taler lidt dansk, i at få adgang til uddannelserne: Det kan derfor ikke anses for særlig sandsynligt, at vandrende arbejdstagere uden eller med små danskkundskaber kan anvende disse tilbud til at skaffe sig VEUgodtgørelse i noget nævneværdigt omfang.
3.3. Ledighedsydelsen
3.3.1. Juridiske rettigheder og pligter
Ledighedsydelse er en ydelse, der udbetales af kommunerne til personer, der er berettiget til fleksjob eller er ledige efter at være overgået fra fleksjob til ustøttet beskæftigelse.

Det er en betingelse for ret til ledighedsydelse fra visitationen til fleksjob, at personen enten ville være berettiget til at modtage dagpenge efter lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel, modtog sygedagpenge eller deltog i revalidering efter en erhvervsplan. Alle øvrige kan optjene ret til ledighedsydelse ved ansættelse i fleksjob i 9 måneder inden for de seneste 18 måneder.

Der er ret til ledighedsydelse, mens man venter på et fleksjob, ved ledighed mellem to fleksjob og ved ledighed i den første periode efter overgang til ustøttet beskæftigelse. Ledighedsydelsen svarer til 91 pct. af arbejdsløshedsdagpengenes max. beløb, dog højst et beløb der svarer til hidtidig
28
arbejdsindtægt. Det er en betingelse for udbetaling af ledighedsydelse, at personen står til rådighed for fleksjob eller alm. beskæftigelse.

Der er ingen særlig optjening til ydelsen, men man skal være visiteret til fleksjob.
3.3.2. Faktiske benyttelse af ordningen
Juni 2002 modtog 2.500 personer ledighedsydelse.
3.3.3. Utilsigtet brug af ledighedsydelsen
Kommunerne kan afprøve rådigheden og er forpligtet hertil hvert halve år. Rådighedspligten indebærer, at ydelsen kun kan udbetales til personer, der bor i Danmark. Grænsearbejdere er også omfattet. Kontrollen med ydelsen skal foretages løbende af kommunerne, som kan rådighedsafprøve personer, der modtager ledighedsydelse
3.4. Børnepasningsorlov(s)ydelsen
3.4.1. Juridiske rettigheder og pligter
Orlov til børnepasning gælder som udgangspunkt for forældre til børn, der er født før den 27. marts 2002, og for forældre til adoptivbørn, der er modtaget før den 27. marts 2002. Lov om børnepasningsorlov ophæves den 1. juni 2011, hvilket betyder, at forældre, der er omfattet af reglerne, har mulighed for at gøre den fulde ret til børnepasningsorlov gældende, dvs. indtil barnet fylder 9 år. Orlovsperioden for hver af forældrene er op til 52 uger pr. barn, som kan deles op i perioder af 13 ugers varighed (for lønmodtagere er den mindste orlovsperiode dog 8 uger).

Lønmodtagere, selvstændige erhvervsdrivende og ledige medlemmer af en arbejdsløshedskasse kan gå direkte fra barselorlov til børnepasningsorlov, uanset at de ikke opholder sig i Danmark ved orlovens start.

Børnepasningsorloven kan for alle grupper afholdes i udlandet.

Orlovsydelsen udgør 60 pct. af arbejdsløshedsdagpengenes højeste beløb for henholdsvis fuldtidsforsikrede og deltidsforsikrede efter reglerne i arbejdsløshedsforsikringsloven. Kommunen udbetaler orlovsydelsen til kontanthjælpsmodtagere og selvstændige erhvervsdrivende. For forsikrede ledige foretager Arbejdsløshedskassen udbetaling på baggrund af en månedlig erklæring fra orlovspersonen, om at orlov fortsat holdes.

Opholder orlovspersonen sig (sammen med barnet) i udlandet uden for EU/EØS-landene, kan akassen udbetale orlovsydelsen, uden at den månedlige erklæring foreligger. Når orlovspersonen vender tilbage til Danmark, skal orlovspersonen over for a-kassen bekræfte, at betingelserne for at modtage orlovsydelsen har været opfyldt i hele perioden.

Om øvrige vilkår kan det nævnes, at ved orlov til pasning af et barn under 3 år, må barnet ikke benytte offentlig pasningsordning. Lønmodtagere og selvstændige erhvervsdrivende skal have en bekræftelse fra kommunen om, at de opfylder beskæftigelseskravet i lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel. Ledige kan få orlov, hvis de er berettiget til arbejdsløshedsdagpenge. Modtagere af kontanthjælp/ledighedsydelse kan få orlov, hvis de er omfattet af Socialministeriets bekendtgørelse om orlovsydelse til kontanthjælpsmodtagere og modtagere af ledighedsydelse samt om fradrag i
29
orlovsydelse, der udbetales af kommunerne. Derudover er der en række specielle krav lønmodtagere, ledige og selvstændige, som der ikke redegøres for her.

Ordningen er som nævnt ved at blive udfaset og udløber den 1. juni 2011.
3.4.2. Forholdet til EU-borgere
Når EU-borgere kommer til Danmark - og via de EU-retlige regler omfattes af de danske regler - vil de på linie med danske statsborgere kunne gå på børnepasningsorlov, hvis betingelserne i øvrigt er opfyldt.
til
Der vil i denne sammenhæng ikke blive stillet krav om, at barnet/børnene - der søges om orlov til - har dansk cpr. nr. Det afgørende er, at barnet/børnene er født for den 27. marts 2002.
3.4.3. Utilsigtet brug af børnepasningsorlov
Utilsigtet brug af ordningen vil kunne forekomme, hvor forældre påtænker at udvandre af landet - evt. for en årrække - og søger børnepasningsorlov til det første år. Efter reglerne er det fuldt lovligt at tage orloven med sig til udlandet - også selv om man ikke påtænker at vende tilbage til Danmark efter orlovens ophør.

På tilsvarende vis kan EU-borgere, der for en kortere periode har være bosiddende i Danmark, og som efterfølgende ønsker at vende hjem til deres hjemland tage orlovsydelsen "med hjem" i det første år efter udrejsen fra Danmark.
3.5 Arbejdsformidling (AF) og den fri bevægelighed og aktivering
Formålet med den aktive arbejdsmarkedspolitik er at sikre et velfungerende arbejdsmarked rettet mod beskæftigede, ledige og virksomhederne. Det overordnede mål er at sikre, at virksomhederne - både på kort og lang sigt - far den arbejdskraft, de har brug for og dels at medvirke til at forebygge og afhjælpe ledighed.

I forhold til de beskæftigede består indsatsen primært i jobformidling samt at yde information og vejledning om muligheden for at benytte de tilbud, som arbejdsmarkedsindsatsen indeholder. Arbejdsformidlingen spiller en central rolle i denne forbindelse.

Indsatsen over for ledige er rettet mod to grupper: dels forsikrede ledige med ret til arbejdsløshedsdagpenge dels arbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere. Optjening af retten til arbejdsløshedsdagpenge og retten til kontanthjælp for EU/EØS-statsborgere er beskrevet i afsnit 4.1. og afsnit 3.1.

For gruppen af ledige med ret til arbejdsløshedsdagpenge, kan Arbejdsformidlingen tilbyde formidling til ustøttet arbejde, information/vejledning og udarbejdelse af en individuel handlingsplan, som grundlag for afgivelse af aktive tilbud til den enkelte ledige.

For gruppen af arbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere er det ligeledes Arbejdsformidlingen der varetager formidlingsindsatsen, mens det er kommunerne, der har ansvaret for afgivelse af aktive tilbud.

Hvad angår Arbejdsformidlingen kan det i øvrigt bemærkes, at EU/EØS-statsborgere, som ønsker at medtage dagpenge fra sit hjemland skal tilmelde sig Arbejdsformidlingen senest 7 dage efter
30
ankomsten til Danmark, og vil herefter kunne benytte sig af Arbejdsformidlingens almindelige servicetilbud.

EURES-samarbejdet i regi af AF har til opgave at vejlede personer, der ønsker at søge job eller uddannelse i Danmark og i andre EU/EØS-lande og hjælpe danske arbejdsgivere med at rekruttere udenlandsk arbejdskraft til Danmark. EURES kan også vejlede og informere om arbejds- og levevilkår og ansættelsesprocedurer.

Enhver, der opholder sig lovligt her i landet, har ret til hjælp efter lov om aktiv social politik, jf. loven § 3, stk. 1. De former for hjælp efter aktivloven, der kan ydes, er - i store træk - hjælp i form af kontanthjælp og aktivering, revalidering samt fleksjob og skånejob med løntilskud, jf. afsnit 3.6. For at få ret til vedvarende hjælp skal den pågældende opfylde de betingelser, der er omtalt under pkt. 3.1.1.

Personer, der opholder sig i udlandet, kan ikke få hjælp efter aktivloven, jf. lovens § 5, stk. 1, fordi hjælpen er bestemt til at opfylde behov her i landet. I medfør af samme bestemmelses stk. 2 kan kommunen dog i særlige tilfælde tillade, at retten til hjælp bevares under kortvarige ophold i udlandet, hvis:

•	modtageren deltager i aktiviteter, der er led i aktivering eller revalidering efter denne lov,
•	modtageren udøver aftalt eller fastsat samvær, som ikke kan foregå her i landet, med egne børn under 18 år,
•	modtageren har brug for nødvendig lægebehandling, som den pågældende ikke kan fa her i landet, eller
•	der i øvrigt forligger ganske særlige forhold, f.eks. besøg hos en nær pårørende, der er alvorligt syg.

Af samme bestemmelses stk. 3 følger, at det er en betingelse for at bevare hjælpen i udlandet, at opholdet ikke hindrer, at modtageren kan opfylde de almindelige betingelser for hjælp, herunder at den pågældende kan tage imod tilbud om arbejde eller aktivering.
3.5.1. Juridiske rettigheder og pligter
Arbejdsformidlingen skal efter udvidelsen yde samme service til statsborgere fra de nye lande som til nationale statsborgere. Det er ikke muligt at skønne over omfanget af ønsker om service på nuværende tidspunkt. Tilstrømningen af arbejdskraft kommer i lyset af indhøstede erfaringer især til at ske inden for gartneri og landbrug, byggeriet og hotel - og restaurationsbranchen.
3.5.2. Faktiske benyttelse af Arbejdsformidlingen i forbindelse med den fri bevægelighed
Arbejdsformidlingen skal yde samme service til statsborgere fra de nye lande som til nationale statsborgere. Omfanget af ønsker om service er det ikke muligt at skønne over. Tilstrømningen af arbejdskraft forventes i lyset af indhøstede erfaringer især at ske inden for gartneri og landbrug, byggeriet og hotel - og restaurationsbranchen.

Ansættelsesbevisloven foreskriver i øvrigt, at arbejdstageren har krav på en kontrakt senest efter en måneds beskæftigelse. Arbejdsgiverforeningerne og AF arbejder sammen om at de ansatte sikres gode og lovlige arbejdsvilkår.
31
12. kvartal 2002 deltog i alt 115.245 personer i aktivering (AF og kommunal), og heraf var 2.126 fra EU/EØS-landene samt Schweiz. Antallet af personer, der i 2001 søgte arbejde i Danmark med udenlandske dagpenge fremgår af afsnit 4.1.2.3.

Endelig udgjorde antallet af søgninger på EURES' jobsøgningsdatabase i november 2002 cirka 16.700, hvoraf knap 50 % af søgningerne er foretaget fra europæiske lande (eksklusiv Danmark).

3.5.3. Utilsigtet brug
En del af de sager, arbejdsformidlingen kender til om underbetaling af østeuropæere, bygger på den konstruktion, at de pågældende - typisk landbrugsmedhjælpere - er praktikanter, dvs. i gang med en landbrugsuddannelse i deres hjemland, og derfor kun skal have løn som praktikanter. Sagerne kommer til AF's kundskab, hvis "praktikanterne" rager uklar med arbejdsgiveren og henvender sig til AF for at få en anden "praktikplads"

Størstedelen af de sæsonarbejdere, der kommer til Danmark fra de nuværende EU-medlemslande, har krav på at fa en skriftlig arbejdskontrakt i medfør af lov om arbejdsgiverens pligt til at underrette lønmodtageren om vilkårene for ansættelsesforholdet (se også afsnit 5.1.3.4). I et tæt samarbejde med gartneriernes arbejdsgiverforening og den enkelte arbejdsgiver udarbejder AF aftalerne, og det er aftalt mellem parterne, at de, der får job på denne måde, skal have udarbejdet en kontrakt, inden de forlader deres hjemland. Loven om ansættelsesbeviser foreskriver i øvrigt, at arbejdstageren har krav på en kontrakt senest efter en måneds beskæftigelse. Arbejdsgiverforeningerne og AF arbejder sammen om at tilsikre, at de ansatte sikres gode og lovlige arbejdsvilkår.
3.6. Fleksjob og skånejob

3.6.1. Juridiske rettigheder og pligter
Fleksjob og skånejob har hjemmel i lov om aktiv socialpolitik og omfatter således EU/EØSstatsborgere og disses familiemedlemmer. Fleksjob er en stilling på særlige vilkår, der gives til personer med varige begrænsninger i arbejdsevnen og som ikke modtager social pension. Fleksjob kan først tilbydes, når alle relevante aktiverings- og revalideringsmæssige samt andre foranstaltninger, herunder eventuelt forsøg på omplacering på arbejdspladsen, har været afprøvet for at bringe eller fastholde den pågældende i ordinær beskæftigelse. Kommunen betaler et løntilskud til arbejdsgiveren på henholdsvis halvdelen eller totredjedel af lønnen. Det afhænger af, hvor meget arbejdsevnen hos den ansatte er nedsat. Arbejdstiden og arbejdsvilkårene fastsættes efter en individuel vurdering. Der betales almindelig overenskomstmæssig løn. Fra 1. juli 2002 kan der også ydes tilskud til personer, der driver selvstændig virksomhed.

Grænsearbejdere har ret til fleksjob.
Skånejob med løntilskud er et tilbud til en person på førtidspension. For at få et skånejob kræves, at man ikke er i stand til at fastholde eller opnå beskæftigelse på nedsat tid på normale vilkår på arbejdsmarkedet. Løn og øvrige arbejdsvilkår, herunder arbejdstiden, fastsættes ved aftale mellem arbejdsgiveren og den ansatte. Dette skal ske i samarbejde med de faglige organisationer.
3.6.2. Faktiske benyttelse af ordningerne
12. kvartal 2002 var der 18.754 personer i fleksjob, heraf var 3 pct. indvandrere. 12. kvartal 2002 var der 5.865 personer i skånejob, heraf var 1 pct. indvandrere.
32
4. Gennemgang af den danske lovgivning vedrørende de enkelte ydelser i henhold til Rfo 1408171 om koordinering af social sikring

4.1. Arbejdsløshedsdagpenge

4.1.1. Juridiske rettigheder og pligter
For så vidt angår adgang til arbejdsløshedsdagpenge (arbejdsløshedsforsikring) kræves, at der senest skal være tilbagelagt forsikrings- og beskæftigelsesperioder i den medlemsstat, hvor kravet om ydelse stilles, for at opnå ret til disse ydelser.

Forordningens kapitel om arbejdsløshedsdagpenge indeholder væsentlige undtagelser fra de øvrige kapitler;
•	det er lovligt at stille krav om beskæftigelse og forsikring for at give ret til at sammenlægge forsikrings- og beskæftigelsesperioder, og
•	eksport af arbejdsløshedsdagpenge er begrænset til 3 måneder.

Det er dog ikke muligt i henhold til Rfo 1408/71 at stille krav om beskæftigelse i Danmark, hvis den person, der ønsker dagpenge,
•	har boet i Danmark og arbejdet i et andet EU/EØS-land, og er blevet helt ledig (grænsearbejdere), eller
•	har boet i et andet EU/EØS-land og arbejdet i Danmark, er vendt tilbage til sin bopæl i Danmark mindre end én gang om ugen, og ved fuld ledighed har valgt at stille sig til rådighed for arbejdsmarkedet i Danmark (andre arbejdstagere end grænsearbejdere).

For at kunne medregne forsikringsperioder fra et andet EU/EØS-land" skal personen søge om optagelse i en dansk A-kasse og have fået et arbejde i Danmark senest 8 uger efter, at han ophørte med at være arbejdsløshedsforsikret i det andet land". For at fa udbetalt dagpenge' 3 skal han desuden opfylde det danske beskæftigelseskrav (52 uger inden for 3 år) med arbejde i Danmark, eller med 296 timers arbejde i Danmark inden for en periode på 12 uger/3 måneder for fuldtidsforsikrede", og resten af beskæftigelseskravet og anciennitetskravet opfyldt ved arbejde i et andet
EU/EØS-land.
" Når den vandrende arbejdstager er optaget i fx en dansk a-kasse, stilles pågældende som ethvert andet medlem Forsikrings- og beskæftigelsesperioder fra et andet EØS-medlemsland medregnes til opfyldelse af dagpengeretsbetingelsen i det omfang, medlemmet ikke kan opfylde betingelserne med perioder fra den danske arbejdsløshedsforsikring. Dagpengenes størrelse påvirkes ikke af, at arbejdstageren er fra et andet EØS-medlemsland. Det bemærkes, at der i reglerne i Nordisk Konvention, som Danmark har valgt også skal gælde for EØS-statsborgere, er et særligt 5 års krav, som alene har betydning for, hvornår man skal efter arbejdsophør i et andet EØS-medlemsland skal tilmelde sig en dansk akasse, og hvilket beskæftigelseskrav, der stilles. Forordningens regler om medregning af perioder med arbejdsløshedsforsikring omfatter alene arbejdstagere, og ikke personer, der har drevet selvstændig virksomhed. 12 Disse regler gælder i forhold til medlemmer af en dansk a-kasse, der ikke har været arbejdsløshedsforsikret i DK inden for de seneste 5 år. 5 års-reglen følger af Nordisk Konvention.
'3 Dagpengeberettigede, ledige vandrende arbejdstagere er også omfattet af reglerne om en aktiv arbejdsmarkedspolitik, hvis de ønsker at modtage danske dagpenge. De har samme rettigheder og pligter som andre forsikrede ledige, og skal også stille sig til rådighed for det danske arbejdsmarked.
14 Dette krav kan dog ikke stilles for helt arbejdsløse grænsearbejdere og "andre arbejdstagere end grænsearbejdere".
33
Ydelserne kan som udgangspunkt ikke eksporteres. En dagpengeberettiget arbejdsløs arbejdstager, som søger job i en anden medlemsstat, kan imidlertid bevare sine arbejdsløshedsdagpenge i indtil 3 måneder under forudsætning af, at pågældende tilmelder sig arbejdsformidlingen dér. Den pågældende er således stadig underkastet hjemlandets sociale sikringssystem, herunder hjemlandets regler om rådighed.

Det betyder eksempelvis, at den pågældende, hvis han omfattes af den danske arbejdsløshedsforsikring tilsvarende ved ledighed vil kunne foretage jobsøgning i eksempelvis oprindelseslandet eller et andet EØS-medlemsland i indtil 3 måneder med danske dagpenge.

Eftersom arbejdsløshedsdagpenge - i modsætning til andre sociale sikringsydelser - som udgangspunkt efter EU-retten anses som tilstrækkelige midler til egen forsørgelse, har dette betydning for fortsat ophold i Danmark. En EU-statsborger, der modtager arbejdsløshedsdagpenge, får af statsamtet udstedt et særligt "dagpengeopholdsbevis", hvis varighed er afstemt efter den periode, den pågældende er berettiget til dagpenge i.
4.1.1.1. Dagpengeret på grundlag af en uddannelse
Hvis man har afsluttet en erhvervskompentencegivende uddannelse i Danmark af mindst 18 måneders varighed, kan man efter de danske arbejdsløshedsforsikringsregler optages i en a-kasse og opnå ret til dagpenge efter udløb af en karensperiode på 1 måned (dimittendoptagelse)15. Eftersom arbejdsløshedsdagpenge efter EU-retten udgør et tilstrækkeligt forsørgelsesgrundlag, vil man bevare sin opholdstilladelse, så længe man er berettiget til arbejdsløshedsdagpenge.
4.1.2. Faktiske brug af ordningen

4.1.2.1. Medregning af forsikrings- og beskæftigelsesperioder fra EU/EØS-lande
Antallet af indhentede bekræftelser af forsikrings- og beskæftigelsesperioder i et andet EU/EØSland16 kan give et billede af, hvor mange personer, der har haft brug for at medregne udenlandske perioder for at opnå dagpengeret i Danmark. Det er ikke muligt at udskille personer, der ikke tidligere har været medlem af en dansk a-kasse.

I 2001 indhentede Arbejdsdirektoratet 449 bekræftelser fra udenlandske myndigheder for forsikrings- og beskæftigelsesperioder (attest E 301) til brug for medregning af forsikrings- og beskæftigelsesperioder fra EU/EØS-lande.

12002 er der indhentet 456 bekræftelser. Det er en stigning på 2% ift. 2001.
4.1.2.2. Bekræftelse af danske beskæftigelsesperioder
Antallet af bekræftelser af danske beskæftigelsesperioder (E 301 DK) kan give et billede af, hvor mange personer der har arbejdet i Danmark uden at være medlem af en dansk a-kasse, og som har haft brug for dagpenge i det land, de er rejst til. Det vil ofte være personer, der kun har arbejdet i Danmark i en kort periode.
" Optagelse som dimittend i en dansk a-kasse er også betinget af, at man havde bopæl og ophold i Danmark ved uddannelsens begyndelse.
16 Bortset fra de nordiske lande, hvor a-kasserne selv indhenter attest E 301, og Arbejdsdirektoratet derfor ikke fører statistik for antallet af indhentede attester.
34
12001 udstedte Arbejdsdirektoratet 451 bekræftelser på beskæftigelse i Danmark. 12002 har direktoratet udstedt 538 bekræftelser. Det er en stigning på 19% ift. 2001.

Personer, der var medlem af en a-kasse samtidig med at de arbejdede i Danmark, indhenter deres bekræftelse af forsikrings- og beskæftigelsesperioden hos a-kassen, og Arbejdsdirektoratet fører derfor ikke statistik, der dækker disse personer.
4.1.2.3. Arbejdssøgning med danske dagpenge
Antallet af tilladelser til at søge arbejde med danske dagpenge i et andet EUIEØS-land kan give et billede af, hvor mange personer, der kan have fået udbetalt danske dagpenge i et EU/EØS-land. Det er ikke muligt at udskille personer, der har opnået deres danske dagpengeret på grundlag af medregning af forsikrings- eller beskæftigelsesperioder fra andre EU/EØS-lande. Det er alene muligt at oplyse, hvor mange personer der har faet dispensation fra kravet om 4 ugers tilmelding til AF, fordi de var statsborgere i det land, de ønskede at rejse til.

12001 udstedte arbejdsdirektoratet i alt 1212 tilladelser til arbejdssøgning med danske dagpenge i et andet EU/EØS-land. Heraf fik 26 dispensation på grund af statsborgerskab i det andet land.

12002 har Arbejdsdirektoratet udstedt 1461 tilladelser til arbejdssøgning med danske dagpenge i et andet EU/EØS-land. Der er tale om en 4% stigning ift. 2001. Ud af de 1461 tilladelser er der givet dispensationer på grund af statsborgerskab i det land, de rejser til, 26 gange.
4.1.2.4. Arbejdssøgning i Danmark med udenlandske dagpenge
Antallet af personer, der søger arbejde i Danmark med udenlandske dagpenge, giver et billede af antallet af arbejdstagere, der rejser til Danmark uden først at have sikret sig et arbejde.

12001 søgte 202 personer arbejde i Danmark med dagpenge fra et andet EU/EØS-land.

12002 har 228 personer søgt arbejde i Danmark med dagpenge fra et andet EU/EØS-land. Der er tale om en 13% stigning ift. 2001.
4.1.2.5. Utilsigtet brug af arbejdsløshedsdagpenge
For at undgå utilsigtet brug af arbejdsløshedsdagpenge stilles der krav om, at man skal have været beskæftiget i Danmark og være medlem af en a-kasse. Der stilles også krav om, at de ledige skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet i Danmark. Disse krav gælder alle ledige, også vandrende arbejdstagere.

Reglerne om arbejdskraftens fri bevægelighed er således ikke til hinder for en målrettet indsats imod ulovlige og strafbare forhold, da der ikke kan udledes nogen rettigheder af forordningen, hvis utilsigtet brug af arbejdsløshedsdagpenge sker ved strafbare forhold som fx falske lønsedler som dokumentation for opfyldelse af beskæftigelseskravet.

Arbejdsdirektoratet har ikke kendskab til, at reglerne om medregning af forsikrings- og beskæftigelsesperioder i større omfang har været anvendt til at erhverve dagpengeret gennem spekulation i opfyldelse af dagpengeretsbetingelserne med falske lønsedler.
35
Arbejdsdirektoratet har erfaringer med at afsløre sort arbejde gennem bl.a. aktioner i samarbejde med flere myndigheder.
4.1.2.6. Ubalance generelt
På baggrund af en række undersøgelser af den forventede indvandring af statsborgere fra de centralog østeuropæiske kandidatlande til det nuværende EU" forventes der ikke voldsomme påvirkninger af arbejdsløshed eller lønniveau i de nuværende medlemsstater. De områder, der forventes at blive mest udsatte for vandringer, når arbejdskraften får lov at bevæge sig frit, er grænseregionerne mod øst i Tyskland, Østrig og Italien. Undersøgelserne belyser ikke den forventede vandring til den kreds af medlemslande, der åbner deres arbejdsmarkeder fra udvidelsens første dag.

I den forbindelse henvises også til to rapporter fra SFI om "Velfærdspolitik i et nyt Europa" og "Beskæftigelsespolitik i et nyt Europa".
4.1.2.7. Ubalance/sæsonarbejdere
I det omfang udvidelsen af EU medfører en stor stigning i antallet af sæsonarbejdere fra de nye medlemslande, vil dette kunne betyde en ubalance i forhold til arbejdsløshedsforsikringen. Denne persongruppe vil ofte kunne opfylde kravet om arbejde i Danmark (296 timer inden for 12 uger/3 måneder) gennem deres sæsonarbejde for at blive berettiget til arbejdsløshedsdagpenge. Hvis de opnår medlemskab af en dansk a-kasse, og har været arbejdsløshedsforsikret i et andet EU/EØSland tilstrækkeligt længe, kan de opnå ret til danske dagpenge. De har herefter ret til at bevare danske dagpenge under arbejdssøgning i andre EU/EØS-lande i 3 måneder.
4.1.2.8. EURES-netværket og sæsonarbejdere
De erfaringer, AF har med sæsonarbejdere fra andre EU/EØS-lande tyder på, at de ikke bliver medlemmer af en a-kasse, og at de søger videre til sæsonarbejde i andre lande, når der ikke er mere sæsonarbejde for dem i Danmark.

AF's erfaringer bygger særligt på, at man inden for AF-området har etableret en landsdækkende indsats vedrørende sæsonarbejdere. Initiativet er vokset kraftigt, både hvad angår udbudet af stillinger og antallet af jobsøgere. I år 2002 regner AF således med at nå op på ca. 1500 besatte stillinger hos godt 80 arbejdsgivere over hele landet, primært arbejdsgivere indenfor gartneri, frugtavl og skovbrug.

Om det fremtidige behov i forhold til sæsonarbejdskraft forudser AF færre unge mennesker, lavere arbejdsløshed og øget fleksibilitet med hensyn til ansættelsesperioder og geografi, samt ikke mindst ubegrænset adgang til arbejdskraft fra udlandet. I den situation forventes det, at efterspørgslen efter arbejdskraft øges. Det er vanskeligt at give et sikkert billede af situationen. En forsigtig vurdering tyder på et par tusinde ekstra jobs det første år inden for området. Hidtil er behovet steget ca. 25 hvert år, primært fordi produktionen er sat i vejret pga. lettere adgang til sæsonarbejdskraft.
1' Se Beskæftigelsesministeriets besvarelse til Europaudvalget af Alm. del - bilag 32, Arbejds- og Socialministerråd, løbenr. 559 (28. oktober 2002) om en redegørelse for mobiliteten af lønmodtagere i EU-medlemsstaterne hidtil og i et udvidet EU.
36
4.2. Pensionsydelserne

4.2.1. Juridiske rettigheder og pligter
Retten til dansk pension er som hovedregel betinget af dansk statsborgerskab og fast bopæl i Danmark. Retten er endvidere betinget af mindst 3 års bopæl i Danmark mellem det fyldte 15. og 65. år.

Kravet om statsborgerskab og bopæl er dog ophævet for arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der er statsborgere fra EU/EØS, samt for statsborgere fra et land med hvilket Danmark har indgået en konvention om social sikring. Kravet om statsborgerskab er endvidere ophævet for flygtninge omfattet af Geneve-konventionen og de- facto flygtninge.

Hvis en person har boet i Danmark i mindst 10 år mellem det 15. og 65. år, heraf mindst 5 år umiddelbart inden pensionen ydes, bortfalder ligeledes kravet om dansk statsborgerskab for pensioner udbetalt i Danmark.

For pensioner betyder Rfo 1408/71's sammenlægnings- og pro rata temporis-princip, at en person har mulighed for at sammenstykke en hel pension af flere brøkpensioner i forhold til forsikrings-, arbejds- og bopælsperioder i forskellige EØS-medlemslande.

Anvendelse af sammenlægningsprincippet på pensionsområdet betyder, at dokumenterede beskæftigelses- eller forsikringsperioder i oprindelseslandet kan medregnes ved opfyldelse af 3-års kravet i pensionslovens § 4. På grund af dette kan selv relativt kort beskæftigelse og evt. efterfølgende bopælsperiode i Danmark føre til opnåelse af ret til dansk pension over minimumsgrænsen på 1/40.

Ifølge den danske definition af en arbejdstager efter forordning 1408/71, bilag 1 B, skal den pågældende have været ansat i en arbejdsgivers tjeneste og have været omfattet af lov om ATP. Efter ATP- loven gælder et minimumskrav for bidragspligtens indtræden jf. § 15, stk. 3. Allerede efter 9 timers beskæftigelse indenfor 1 uge vil lønmodtageren blive omfattet af ATP- loven og kan således starte med at optjene pensionsret. Indtil 1997 var praksis, at der krævedes 1 års beskæftigelse i Danmark. I SM P-11-97 fastslog Den Sociale Ankestyrelse, at der ikke var grundlag for at opretholde denne 1-års regel.

Personer, der er omfattet af EF-forordningen, dvs. både danske og andre erhvervsaktive EU/EØSstatsborgere, kan opfylde mindstebopælskravet i Danmark på 3 år ved sammenlægning med optjeningsperioder i andre EU/EØS-lande. EF-reglerne indebærer, at der kan ydes pension på grundlag af en mindsteoptjeningstid på 1 år.

Efter pensionslovens § 8 optjenes ret til dansk pension som udsendt for offentlig dansk myndighed, beskæftiget i offentlig interesse i øvrigt, som ansat i et dansk firmas filial eller datterselskab og ophold med henblik på uddannelse. Ægtefæller og børn mellem 15 og 18 år har en afledt ret.

Hvis danske firmaer vælger at oprette filialer eller datterselskaber i de nye medlemsstater, vil der under visse betingelser kunne optjenes ret til dansk pension.
37
Efter praksis i henhold til pensionslovens § 8 er det er muligt at optjene pensionsret i mere end et land for den samme periode. Sikringsstyrelsen har på den baggrund foreslået bestemmelsen ændret således, at optjening efter § 8 gøres subsidiær til anden optjening.

Enhver modtager af dansk social pension kan ansøge om personligt tillæg til enten enkeltstående udgifter eller som løbende supplement til pensionen. En meget lille dansk brøkpension kombineret med en lav pensionsydelse fra bopælslandet vil kunne medføre supplement af den danske pensionsydelse med personlige tillæg, hvis der i bopælslandet ikke er supplerende sociale ydelser til pensionister. Dette kan blive en realitet hvis de nye medlemsstaters sociale ydelser er lavere end den danske pensionsydelse. Der kan ikke ydes personligt tillæg til førtidspensionister, hvis sag er påbegyndt efter l. januar 2003.

En ægtefælle til en arbejdstager, selvstændig erhvervsdrivende eller en anden person, som er berettiget til ydelser ifølge forordningen, forudsat at ægtefællen ikke er selvstændigt berettiget til ydelser efter forordningen, eller et barn under 18 år, som står under forældremyndighed af en person, er berettiget til ydelser efter forordningen.

Med udvidelsen vil Danmark i forhold til statsborgere fra de nye medlemslande få betalingsforpligtelser for disse, når de har fast bopæl eller er beskæftiget i Danmark og dermed optjener ret til pension.
4.2.1.1. Folkepension
Folkepension, der består af et grundbeløb og et pensionstillæg, kan udbetales til personer, der er fyldt 65 år. Retten til folkepension er betinget af dansk statsborgerskab og fast bopæl i Danmark. Retten er endvidere betinget af mindst 3 års bopæl i Danmark mellem det fyldte 15. og 65. år.

Ret til en fuld dansk folkepension forudsætter mindst 40 års bopæl her i riget mellem det fyldte 15. og 65. år. Hvis bopælstiden er mindre end 40 år, fastsættes pensionen efter forholdet mellem bopælstiden og 40 år.

Det er i en global sammenhæng unikt, at der i det danske system ikke stilles krav om beskæftigelse eller indbetaling af bidrag til en pensionskasse/fond. Retten til pension er således i Danmark også uafhængig af stedfunden skatteindbetaling.
Folkepensionens grundbeløb andrager i 2003 54.024 kr. Pensionstillægget andrager 54.564 kr. for reelt enlige og 25.464 kr. for andre. Herudover har folkepensionister, hvis økonomiske situation er særlig vanskelig, mulighed for at få et personligt tillæg efter en konkret individuel vurdering. Der kan endvidere efter faste regler ydes tillæg til betaling af varmeudgifter og tillæg til betaling af visse ydelser omfattet af den offentlige sygesikring (helbredstillæg).

Folkepensionister, der blot modtager 1/40 af en fuld dansk pension, har mulighed for at søge om personligt tillæg. Der er ingen beløbsmæssig overgrænse for størrelsen af et personligt tillæg. Da tillægget f.eks. kan ydes til betaling af plejehjemsophold eller større enkeltudgifter, som pensionisten har behov for, og som vurderes at være rimelige og nødvendige, kan der i praksis være tale om store beløb.

Retten til at få tilkendt og udbetalt dansk pension under bopæl i et andet EU/EØS-land gælder alle ydelser efter loven, bortset fra helbredstillæg, som er en naturalydelse.
38
4.2.1.2. Førtidspension
Ret til fuld førtidspension forudsætter, at bopælstiden udgør mindst 4/5 af årene fra det fyldte 15. år til det tidspunkt, hvorfra pensionen ydes. Er bopælstiden kortere fastsættes pensionen efter forholdet mellem bopælstiden og 4/5 af tiden fra det fyldte 15. år til det tidspunkt, hvorfra pensionen ydes.

Optjeningsreglerne for ret til dansk førtidspension er bortset fra den faktiske og teoretiske beregning ens for folke- og førtidspension. Med førtidspensionsreformens ikrafttræden den 1. januar 2003 ændres på adgangen til at søge personligt tillæg for førtidspensionister, idet personligt tillæg for disse afskaffes. Der kan således ikke ydes personligt tillæg til førtidspensionister, hvis sag er påbegyndt efter 1. januar 2003. Der ændres dog ikke ved optjeningsreglerne.

De nye førtidspensionsregler pr. 1. januar 2003 betyder, at det er en betingelse for at få tilkendt førtidspension, at 1) personens arbejdsevne er varigt nedsat, og 2) at nedsættelsen er af et sådant omfang, at pågældende uanset mulighederne for støtte efter den sociale eller anden lovgivning, herunder beskæftigelse i fleksjob, ikke vil være i stand til at blive selvforsørgende ved indtægtsgivende arbejde.

Førtidspensionen andrager i 2003-niveau 162.036 kr. for enlige, og 137.724 kr. for gifte og samlevende.
4.2.2. Faktiske benyttelse af pensionsydelserne m.v. i relation til forordningen
Den Sociale Sikringsstyrelse udbetalte i 2002 dansk pension til i alt 22.964 pensionister i udlandet, heraf 18.709 folkepensionister. Sikringsstyrelsen har ikke mulighed for at give nærmere oplysninger om statsborgerskab på disse pensionister, idet sådanne statistikker ikke føres i Styrelsen.
4.2.3 Utilsigtet brug af pensionsydelser
Kombinationen af forordningens sammenlægningsprincip og de danske nationale regler om beskæftigelse efter ATP-loven gør, at selv 9 timers arbejde i én uge og efterfølgende fast bopæl i Danmark på mindst 1 år, giver ret til dansk pension, men dog ikke ret til fuld dansk pension, idet der ved beregningen af pensionens størrelse kun indgår de år, som pågældende har boet i Danmark, dvs. 1 års bopæl svarer til 1/40, jfj afsnit 4.2.1.1.

Hvis opholdsreglerne er lempelige og dermed giver mulighed for at få kontanthjælp under ophold i Danmark, vil der under ophold/bopæl i Danmark optjenes ret til dansk pension.

Hvis betingelserne for at komme ind i en dansk arbejdsløshedskasse, eller hvis betingelserne for ret til kommunale sygedagpenge er lempelige, vil dette få en afsmittende virkning på optjening af dansk pensionsret. Der vil især kunne være utilsigtet brug i forbindelse med grænsearbejde og
sæsonarbejde.

Eksempelvis vil en polsk sæsonarbejder med arbejde i Polen og arbejdsløshedsforsikring i Polen indtil udrejsen til Danmark kunne blive optaget i en dansk arbejdsløshedskasse, hvis han finder arbejde inden for 8 uger efter indrejsen i Danmark. Hvis beskæftigelseskravet (se punkt 4.1.1.) er opfyldt, vil pågældende være berettiget til arbejdsløshedsdagpenge i en periode, og optjene ret til dansk pension på baggrund af hele den periode, hvor den pågældende har fast bopæl i Danmark. Dette vil efter omstændighederne være: beskæftigelsesperioden og den efterfølgende arbejdsløshedsperiode.
39
Et andet eksempel er i forhold til sygedagpengelovgivningen, hvor bl.a. en grænsearbejder der opfylder beskæftigelseskravet i syge- og barselsdagpengelovgivningen vil kunne få udbetalt danske sygedagpenge under bopæl i oprindelseslandet eller i et andet medlemsland. Selvom modtageren er bosat i en anden medlemsstat vil lovvalget efter den nuværende praksis føre til, at den periode, hvori der udbetales danske dagpenge, tillige vil være en dansk pensionsoptjeningsperiode. Selvom sygedagpengeydelsen er en korttidsydelse bliver den dog i praksis udbetalt gennem en længere periode.
4.3. Sundhedsydelser (Sygdom, graviditet og fødsel) 4.3.1. Juridiske rettigheder og pligter
Efter dansk sundhedslovgivning har enhver, der har bopæl i Danmark, ret til ydelser i medfør af lov om offentlig sygesikring, lov om sygehushjælp og lov om svangerskabshygiejne og fødselshjælp, kommunal og amtskommunal tandpleje, forebyggende sundhedsordninger for børn og unge og vaccination mod visse sygdomme.

Enhver, der opholder sig i Danmark, har ret til vederlagsfri sygehusbehandling i tilfælde af ulykke, pludselig sygdom mv. og til hjemmesygepleje efter lægehenvisning.

Efter Rfo 1408/71 er enhver, der er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i Danmark, socialt sikret her og har dermed ret til ydelser i medfør af lov om offentlig sygesikring, lov om sygehushjælp og lov om svangerskabshygiejne og fødselshjælp i Danmark. Det betyder også, at personer, der er socialt sikrede i Danmark, og som bor eller opholder sig midlertidigt i en anden medlemsstat, har ret til sygehjælp i bopæls- eller opholdsstaten til udgift for Danmark. Dette gælder også for medforsikrede familiemedlemmer. En pensionist, der bor i en anden medlemsstat end den pensionsudbetalende stat, har ret til sygehjælp i bopælsstaten til udgift for den pensionsudbetalende stat. Det er en betingelse, at pensionisten ikke modtager pension fra bopælsstaten.
4.3.1.1. Mellemstatslig regning
Sygehjælp, der ydes i en anden medlemsstat end den, hvori en person er socialt sikret, skal efter forordningens regler i princippet betales af sikringsstaten.

Indenrigs- og Sundhedsministeriet har imidlertid indgået aftaler med de fleste EU/EØS-lande om at undlade mellemstatslig refusion, dels ud fra et ønske om at undgå den omfattende administration, der er knyttet til gennemførelsen af mellemstatslig afregning, og dels fordi det efter de gældende registreringsregler ikke vil være muligt at identificere udgifter vedrørende sygehjælp til enkeltpersoner, der er bopælsregistreret i Danmark.

Danmark foretager således for tiden kun mellemstatslig afregning med Tyskland, Østrig, Liechtenstein, Schweiz og Italien for personer, der modtager sygehjælp under et midlertidigt ophold, samt med en række EU/EØS-lande, når personer henvises fra deres hjemland til behandling i en anden medlemsstat. Danmark betaler desuden et årligt beløb for sygesikring af danske pensionister og deres medforsikrede familiemedlemmer, der bor i Frankrig, Grækenland, Italien, Schweiz og Spanien. Med alle andre lande er der indgået aftale om at undlade refusion.
4.3.2 Faktiske benyttelse af sundhedsydelserne i relation til forordningen
I 2001 refunderede staten i alt 22,4 mio. kr. og modtog 14,8 mio. kr. i mellemstatslig refusion vedrørende de ovennævnte lande.
40
Der findes ingen samlet opgørelse over, hvor mange EU/EØS-borgere, der ikke er socialt sikret i Danmark, som har modtaget sygehjælp her i landet - hverken som bosatte her eller under ophold, jf. ovenfor.
4.3.3 Utilsigtet brug af sundhedsydelser
Det kan ikke udelukkes, at utilsigtet brug af sygehusydelser vil kunne finde sted, ved at personer fra de nærmeste nye medlemslande tager arbejde her i landet med henblik på at opnå (særlig eller dyr) sygehusbehandling til sig selv eller sine familiemedlemmer, som ikke tilbydes i hjemlandet. Indenrigs- og Sundhedsministeriet har ikke oplysninger, som kan danne grundlag for en vurdering af omfanget af et evt. utilsigtet brug.

Der er i øvrigt ikke umiddelbart mulighed for at hindre et sådant eventuelt utilsigtet brug, da disse personer vil være omfattet af dansk social sikring, jf, ovenfor.

4.4. Sygedagpenge og barseldagpenge ved graviditet, fødsel og adoption 4.4.1. Juridiske rettigheder og pligter

4.4.1.1. Dagpenge ved sygdom
Dagpenge ved sygdom ydes ved fuld eller delvis uarbejdsdygtighed på grund af sygdom til personer, der har tilknytning til arbejdsmarkedet med lønindtægt, selvstændig erhvervsindtægt eller lignende indtægt. Retten til dagpenge er som hovedregel betinget af, at indtægten er skattepligtig i Danmark, og at der er ophold her i landet.

Personer, der har ophold i Danmark og indtægt, der ikke er skattepligtig her i landet, har alligevel ret til dagpenge, hvis indtægten er skattepligtig i et andet land, hvor der efter lovgivningen ikke er ret til dagpenge eller anden erstatning for tab af lønindtægt. Personer, der er omfattet af reglerne i Rfo 1408/71 om social sikring af vandrende arbejdstagere, er berettiget til dagpenge, når de er omfattet af dansk lovgivning om social sikring, uanset om indtægten er skattepligtig her i landet.

Personer, der er skattepligtige her i landet, har ikke ret til dagpenge, hvis de har ret til dagpenge eller anden erstatning for tab af indtægt efter et andet lands lovgivning. For at modtage dagpenge skal beskæftigelseskravene i sygedagpengeloven være opfyldt. Disse krav er forskellige afhængig af, om der er tale om en lønmodtager eller en selvstændig erhvervsdrivende. Dagpengeretten er desuden betinget af, at sygefraværet anmeldes og dokumenteres rettidigt.

Retten til sygedagpenge falder bort, hvis den sygemeldte mod lægens opfordring hertil nægter at modtage nødvendig lægebehandling, eller mod lægens eller kommunens opfordring nægter at deltage i hensigtsmæssig optræning for at genvinde arbejdsevnen. Dagpengeretten bortfalder også, hvis den sygemeldte ved sin adfærd forhaler helbredelsen eller uden rimelig grund undlader at medvirke ved kommunens opfølgning af sagen.

Sygedagpenge er en korttidsydelse, som skal søges afløst af andre sociale eller arbejdsmarkedsmæssige ydelser og foranstaltninger, når der ikke er udsigt til, at den sikrede kan blive rask og genvinde arbejdsevnen. Udbetalingen af dagpengene ophører derfor, når der er udbetalt dagpenge eller løn under sygdom for mere end 52 uger i de 18 forudgående kalendermåneder. Dagpengeperioden kan dog i en række situationer forlænges, f.eks. hvis det må
anses for overvejende sandsynligt, at revalidering vil blive iværksat.
41
For så vidt angår sygedagpenge til arbejdsledige gælder, at der er ret til dagpenge for en lønmodtager, der ville have haft ret til arbejdsløshedsdagpenge eller en ydelse, der træder i stedet herfor, hvis uarbejdsdygtigheden på grund af sygdommen ikke var indtrådt.
4.4.1.2 Barseldagpenge ved graviditet og fødsel
Ret til barseldagpenge har personer, der har tilknytning til arbejdsmarkedet med lønindtægt, selvstændig erhvervsindtægt eller lignende indtægt. For både lønmodtagere og selvstændige erhvervsdrivende anvendes det samme beskæftigelseskrav, som gælder for ret til dagpenge ved sygdom.

Hvis en arbejdsgiver yder løn under fravær på grund af barsel, har arbejdsgiveren ret til refusion fra den fraværsdag, hvor lønmodtageren har ret til barseldagpenge. Refusionen udbetales af kommunen.

Med hensyn til dagpengeperiodens længde gælder, at forældrene tilsammen har ret til 52 ugers fravær med udbetaling af dagpenge - fordelt med 4 uger før fødslen og 48 uger efter fødslen. Moderen har ret til dagpenge i de første 14 uger efter fødslen, mens faderen i samme periode har ret til dagpenge i 2 sammenhængende uger. Efter udløbet af den 14. uge efter fødslen har forældrene tilsammen ret til dagpenge i 32 uger. Disse uger kan moderen og faderen frit dele mellem sig.

Forældrene har mulighed for en fleksibel tilrettelæggelse af orlovsperioden med barseldagpenge ved at forlænge eller udskyde perioden.

Forældrene har således en ret til at forlænge 32 ugers-perioden med 8 uger. For beskæftigede lønmodtagere og selvstændige kan forlængelsen ske med 14 uger. Ved forlængelse af perioden sker der en nedsættelse af dagpengene, således at der udbetales et beløb svarende til dagpenge for 32 uger. Desuden kan forældrene efter aftale med arbejdsgiveren vælge at forlænge dagpengeperioden i forbindelse med, at de genoptager arbejdet delvist. Forlængelsen af perioden sker med den tid, hvormed arbejdet genoptages.

For beskæftigede lønmodtagere og selvstændige har en af forældrene ret til at udskyde mindst 8 og højst 13 uger af dagpengeperioden til senere brug - dog senest inden barnet fylder 9 år. Endelig har forældrene mulighed for efter aftale med arbejdsgiveren at udskyde op til 32 uger af 32 ugersperioden til senere afholdelse inden barnet fylder 9 år.
4.4.1.3. Beskæftigelseskravet i de danske regler om syge- og barseldagpenge
Efter dansk lovgivning er en sygemeldt berettiget til sygedagpenge fra arbejdsgiveren, hvis han har været ansat i de sidste 8 uger før fraværet hos den pågældende arbejdsgiver og i denne periode har været beskæftiget hos arbejdsgiveren i mindst 74 timer. Han har ret til dagpenge fra kommunen, hvis han har været tilknyttet arbejdsmarkedet i de sidste 13 uger før sygdommens indtræden og i denne periode har været beskæftiget i mindst 120 timer, hvis han er dagpengeberettiget medlem af en dansk a-kasse, hvis han inden for den seneste måned har afsluttet en erhvervsmæssig uddannelse af mindst 18 måneders varighed, eller hvis han er elev i lønnet praktik.

Efter dansk lovgivning er der ret til barseldagpenge, når man opfylder beskæftigelseskravet i forhold til kommunen (se ovenfor).
42
Selvstændige skal inden for de sidste 12 måneder have udøvet selvstændig erhvervsvirksomhed i væsentligt omfang i mindst 6 måneder, heraf den seneste måned forud for fraværsperioden.
4.4.1.4. EU/EØS-regler om sammenlægning af perioder
Det følger af artikel 18 i Rfo 1408/71, at, når retten til en ydelse efter et EU/EØS-lands lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder, skal perioder tilbagelagt efter et andet EU/EØS-lands lovgivning medregnes, som om det drejer sig om perioder, der er tilbagelagt efter det pågældende lands egen lovgivning.

Denne bestemmelse betyder, at en EU/EØS-statsborger, der kommer her til landet og får én dags beskæftigelse som lønmodtager/én dags virksomhed som selvstændig (dvs. opfylder beskæftigelseskravet) og som samlet set opfylder de krav til perioder, der er nævnt ovenfor, vil være berettiget til danske sygedagpenge i op til flere år, hvis en af de mange forlængelsesbestemmelser er opfyldt, eller til barseldagpenge i 52 uger.

Der følger af artikel 23 i Rfo 1408/71, at hvis dagpengeydelsen efter den kompetente stats lovgivning beregnes på grundlag af en gennemsnitsindtj ening, fastsættes denne gennemsnitsindtjening alene på grundlag af konstaterede indtjeningsbeløb i de perioder, der er tilbagelagt efter denne stats lovgivning.

Danmark har i et bilag til Rfo 1408/71 meddelt, at en selvstændig erhvervsdrivende i de medregnede perioder anses for at have haft en arbejdsfortjeneste, der svarer til den, der bliver lagt til grund ved beregningen af dagpenge for de perioder, der er tilbagelagt efter dansk lovgivning i referenceperioden. En arbejdstager anses i de medregnede perioder for at have haft en gennemsnitlig indtjening af en størrelse, der svarer til den, der bliver lagt til grund ved beregningen af dagpenge for de perioder, der er tilbagelagt i Danmark i referenceperioden.

Dagpengene skal med andre ord beregnes på grundlag af den ene arbejdsdag, som personen har haft i landet.
4.4.1.5. Udbetaling af danske sygedagpenge m.v. i udlandet og utilsigtet brug
Hvis de sædvanlige betingelser for udbetaling af dagpenge er opfyldt, f.eks. krav om lægelig dokumentation for uarbejdsdygtighed og mulighed for opfølgning er opfyldt, bevares retten til dagpenge, selv om den sygemeldte flytter eller tager midlertidigt ophold - fx rekreationsophold i et andet EU/EØS-land, i f. artikel 19 i Rfo 1408/71.

Hvis den sygemeldte flytter til et andet EU/EØS-land under en sygedagpengeperiode, bevares den opnåede ret til syge- eller barseldagpenge efter flytningen. D.v.s. kommunen skal fortsat udbetale dagpenge, if. artikel 22 i Rfo 1408/71. Det er dog en betingelse, at kommunen giver tilladelse til flytningen. Men tilladelse kan ikke nægtes, med mindre det godtgøres, at flytningen vil kunne bringe den sygemeldtes helbredstilstand i fare eller vanskeliggøre en gennemførelse af lægebehandlingen. Kommunen kan efter en konkret vurdering af, at opfølgningen reelt ikke kan lade sig gøre, standse udbetalingen af sygedagpenge.

Også retten til barseldagpenge bevares efter flytningen.
43
Det skal i øvrigt bemærkes, at en person, der modtager syge- eller barseldagpenge i udlandet også er berettiget til sygesikring (for dansk regning, medmindre der er indgået anden aftale), opsparer ret til social pension i Danmark og har ret til børnefamilieydelse og børnetilskud.

Som tidligere nævnt er det for lønmodtageres vedkommende en forudsætning, at de pågældende får beskæftigelse her i landet. Det vil eksempelvis være muligt for en statsborger i et af de omhandlede lande at slå sig ned i Danmark og "ansætte" personer fra disse lande. De "ansatte" vil derefter kunne modtage dagpenge enten her i landet eller i mange tilfælde i hjemlandet eller ved ophold i et andet medlemsland. Da de "ansatte" vil have arbejdstagerstatus vil de evt. også kunne få andre ydelser, se afsnit 3.
4.4.1.6. Om dagpenge og grænsearbejdere
EU/EØS-aftalen betyder, at EU/EØS-borgere er omfattet af den sociale sikring i det land, hvor de arbejder. Dette gælder også personer, der bor i et EU/EØS-land og arbejder i et andet.

Hvis de sædvanlige betingelser for udbetaling af dagpenge er opfyldt, f.eks. krav om lægelig dokumentation for uarbejdsdygtighed og mulighed for opfølgning er opfyldt, bevares retten til dagpenge, selv om den sygemeldte flytter eller tager midlertidigt ophold - fx rekreationsophold i et andet EU/EØS-land.

Efter dansk lovgivning er en sygemeldt berettiget til dagpenge, hvis han har været ansat i de sidste 8 uger før fraværet hos den pågældende arbejdsgiver og i denne periode har været beskæftiget hos arbejdsgiveren i mindst 74 timer eller er dagpengeberettiget medlem af en a-kasse.

Hvis den sygemeldte flytter til et andet EU/EØS-land under en sygedagpengeperiode, bevares den opnåede ret til syge- eller barseldagpenge efter flytningen. Dvs. kommunen skal fortsat udbetale dagpenge. Det er dog en betingelse, at kommunen giver tilladelse til flytningen. Men tilladelse kan ikke nægtes, med mindre det godtgøres, at flytningen vil kunne bringe den sygemeldtes helbredstilstand i fare eller vanskeliggøre en gennemførelse af lægebehandlingen. Kommunen kan ikke nægte at give tilladelse med den begrundelse, at opfølgningen ikke kan lade sig gøre. Kan opfølgningen reelt ikke lade sig gøre, kan kommunen standse udbetalingen af sygedagpenge.

Også retten til barseldagpenge bevares efter flytningen.

En person, der ved fraværets begyndelse (4 uger før fødslen eller ved fødslen) har arbejdet 13 uger eller er dagpengeberettiget medlem af en a-kasse (4 uger før fødslen eller fødslen), vil være berettiget til barseldagpenge 146 uger - også selvom den pågældende flytter til udlandet.
4.4.2. Faktiske benyttelse af ydelserne i henhold til forordningen
Det er oplyst i Kommunedata, at det ikke i Kommunedatas syge- og barseldagpengesystem registreres, om der udbetales syge- eller barseldagpenge til en udenlandsk statsborger.
4.5. Ydelser ved revalidering

4.5.1. Juridiske rettigheder og pligter
Revalidering er et tilbud om erhvervsrettede aktiviteter og økonomisk hjælp til personer med anerkendte begrænsninger i arbejdsevnen. Personer med nedsat arbejdsevne har ret til revalidering, når indsatsen er nødvendig for at pågældende kan forsørge sig selv og sin familie og det skønnes, at revalidering kan føre til selvforsørgelse. Det forudsættes, at borgere fra de nye EU-medlemsstater
44
kun har adgang til revalidering, hvis de efter længere tids tilknytning til det danske arbejdsmarked helbredsmæssigt bringes i en situation, hvor revalidering kan komme på tale.
4.5.1.2. Revalideringsydelse
Revalideringsydelsen beregnes som et månedligt beløb på grundlag af højeste dagpengebeløb efter § 47 i lov om arbejdsløshedsforsikring m.v. (13.546 kr.) En revalidend under 25 år får normalt kun halvdelen af beløbet til personer over 25 år, og det udbetales til udløbet af den måned, hvori den pågældende fylder 25 år. (6.773 kr.).

Revalideringsydelsen gives i dag til alle revalidender uanset hidtidigt forsørgelsesgrundlag - jf. dog at den alene kan gives, hvis andre muligheder er udtømt. Revalideringsydelsen er væsentligt højere end kontanthjælp og SU, når der ses på udbetalt ydelse.

Revalideringsydelse kan alene udbetales, så længe revalideringsplanen følges, dvs. at kommunen løbende skal sikre, at planen overholdes. Dette bevirker, at man normalt ikke kan medtage en revalideringsydelse til udlandet. Den kan dog medtages ved studier i kortere tid i udlandet, hvis uddannelse ikke kan ske i Danmark.

Grænsearbejdere kan få revalideringsydelse.
4.5.2.1. Faktiske benyttelse af revalideringsydelse
I 2001 var der i alt 20.737 helårspersoner i Danmark, der modtog revalideringsydelse. Til sammenligning var der i 1999 i alt 19.645 modtagere og i 2000 i alt 20.522 modtagere. I 2000 påbegyndte 13.000 personer et revalideringsforløb.
4.5.3. Utilsigtet brug af ydelser ved revalidering
Kommunen kontrollerer løbende, at erhvervsplanen holdes med hensyn til revalidering. Dette sker bl.a. ved at revalidendens uddannelsesinstitution med passende mellemrum skal bekræfte, at planen følges.

4.6. Familieydelser
4.6.1. Børnefamilieydelsen
4.6.1.1. Juridiske rettigheder og pligter 4.6.1.1.1. Dansk lovgivning
De almindelige betingelser for at modtage børnefamilieydelse er:
at personen er fuldt skattepligtig til Danmark, jf, kildeskattelovens § 1, at barnet har hjemsted i landet,
at barnet ikke har indgået ægteskab og,
at barnet ikke er anbragt uden for hjemmet

Den årlige udbetaling pr. barn/ung er (2003) Babyydelse 0-2 årige: 12.900 kr. Småbørnsydelse 3-6 årige: 11.700 kr. Bømefamilieydelse 7-17 årige: 9.200 kr.
45
4.6.1.1.2. Regler i forordning 1408171
a. Med den nuværende udformning af Rfo 1408/71 gælder det, at en EU/EØS-borger med arbejde i Danmark vil kunne have krav på dansk børnefamilieydelse, såfremt personen er omfattet af dansk lovgivning ved forordningens lovvalgsregler. EU/EØS-borgere, der fysisk udøver beskæftigelse i Danmark, har som hovedregel krav på børnefamilieydelse, selv om de ikke opfylder betingelserne om fuld skattepligt eller hjemsted. Det samme gælder for personer, der modtager arbejdsløsheds-, barsel- og sygedagpenge eller orlovsydelse fra Danmark. Specielt ophævelse af kravet om barnets hjemsted i Danmark er centralt, idet skattepligtskravet under alle omstændigheder bliver opfyldt ved ophold i landet i længere end 6 måneder.

Dette betyder, at EU/EØS-borgere, der efter Rfo 1408/71's lovvalgsregler er omfattet af dansk lovgivning, har krav på børnefamilieydelse fra den dato, hvor personen har påbegyndt sin beskæftigelse her i Danmark (og ikke efter 6 måneders ophold i landet). Det gælder uanset om personen og/eller børnene bor eller opholder sig her i landet eller i et andet EU/EØS-land.

Det bemærkes, at Rfo 1408/71 indeholder bestemmelser, der har til formål at forhindre, at en person, der er omfattet af forordningen, modtager dobbelte ydelser. I en sådan situation justeres den danske børnefamilieydelse i forhold til en modtaget (børne)familieydelse fra børnenes bopælsland, men kun hvis den anden forælder har beskæftigelse dér. Hvis sådanne ydelser er sparsomme i de nye medlemslande, betyder det at der kun i begrænset omfang sker reduktion af den danske børnefamilieydelse.

b. Ret til børnefamilieydelse efter EF-reglerne har også børn af pensionister, der modtager dansk pension, og efterladte børn efter personer, der har været arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende i Danmark.

Her gælder det også, at den danske børnefamilieydelse eventuelt justeres efter en modtaget børne(familieydelse) og andre ydelser til børn af pensionister/efterladte børn fra bopælslandet eller andet land, hvor pensionisten/afdøde har været beskæftiget.

Børnefamilieydelsen justeres også, hvis barnets anden forælder har ret til familieydelser fra andet EU/EØS-land i kraft af beskæftigelse.
4.6.1.2. Faktisk benyttelse af ordningen
Skatteministeriet har ikke tal for, hvor mange EU/EØS statsborgere, der modtager børnefamilieydelse.

4.6.1.3. Utilsigtet brug af børnefamilieydelse
Der kan opnås en forholdsvis langvarig ret til ydelser på grundlag af kort tids beskæftigelse i Danmark, j ff også beskrivelsen under pkt. 4.4.1.5. og 4.6.2.3.

4.6.2 Børnetilskud og bidragsforskud 4.6.2.1. Juridiske rettigheder og pligter 4.6.2.1.1. Dansk lovgivning
Børnetilskud udbetales til reelt enlige forsørgere (ordinært og ekstra børnetilskud), børn af pensionister, der modtager social pension, og efterladte børn (særligt børnetilskud), samtidigt fødte
46
børn (flerbørnstilskud) samt børn af studerende (særligt børnetilskud til uddannelsessøgende forældre).

Bidragsforskud udbetales, når et bidrag til barns underhold, der er fastsat efter lov om børns forsørgelse, ikke er betalt på forfaldsdagen.

Retten til børnetilskud og bidragsforskud er betinget af, at den, der skal have børnetilskuddet/bidragsforskuddet udbetalt, har fast bopæl her i landet, at barnet har hjemsted i Danmark, at barnet ikke har indgået ægteskab, og at barnet ikke er anbragt uden for hjemmet efter serviceloven eller i øvrigt forsørges af offentlige midler. Endvidere er retten til børnetilskud og bidragsforskud betinget af, at barnet eller den af forældrene, der har forældremyndigheden over barnet, har dansk indfødsret eller har haft fast bopæl i Danmark i det seneste år eller for så vidt angår retten til særligt børnetilskud - de seneste tre år.
4.6.2.1.2. Regler i Rfo 1408/71
På grund af ligebehandlingsbestemmelserne i Rfo 1408/71 gælder dansk lovgivnings betingelser om dansk indfødsret ikke for personer, der er omfattet af forordningen. EU/EØS-borgere har derfor ret til børnetilskud på lige fod med danske statsborgere.

Ud over ligebehandlingsbestemmelsen findes der i forordningen regler om udbetaling af familieydelser til børn, der har bopæl i en anden medlemsstat - herunder et EØS-land og Schweiz.

Efter disse regler har børn af arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der efter EFforordningens regler er omfattet af dansk lovgivning om social sikring, eller arbejdsløse som har ret til arbejdsløshedsdagpenge fra Danmark, ret til at modtage børnetilskud/bidragsforskud fra
Danmark' 8.

Udøver den anden af forældrene erhvervsmæssig virksomhed i den stat, hvor børnene bor, skal familieydelserne først og fremmest ydes af denne stat. Når ydelser primært skal udbetales fra bopælsstaten, udbetales danske ydelser med det beløb, hvormed de overstiger ydelserne fra bopælsstaten.

b. Ret til børnetilskud/bidragsforskud efter EF-reglerne har også børn af pensionister, der modtager dansk pension, og efterladte børn efter personer, der har været arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende i Danmark.
18 Rfo 1408/7 1, Bilag I, Litra B, stk. I og 2:
"1. Som arbejdstager anses i henhold til forordningens artikel 1,litra a), nr. ii), enhver person, der, som beskæftiget i en arbejdsgivers tjeneste, a) for tiden før den 1.september 1977 er omfattet af lovgivningen om arbejdsulykker og erhvervssygdomme b) for tiden efter den i.september 1977 er omfattet af lovgivningen om arbejdsmarkedets tillægspension (ATP).

2. Som selvstændig erhvervsdrivende anses i henhold til forordningens artikel 1, litra a), nr. ii), enhver person, der i medfør af lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel har ret til disse ydelser på grundlag af anden erhvervsindtægt end lønindtægt."
Denne definition gælder for de danske bopælsrelaterede ordninger, som er omfattet af Rfo 1408/71.
47
Her gælder det også, at det danske børnetilskud/bidragsforskud eventuelt justeres efter ydelser til børn af pensionister/efterladte børn fra bopælslandet eller andet land, hvor pensionisten/afdøde har været beskæftiget.

Børnetilskud/bidragsforskud justeres også i et vist omfang, hvis barnets anden forælder har ret til familieydelser fra andet EU/EØS-land i kraft af beskæftigelse.
4.6.2.2. Faktisk benyttelse af ordningen
Der foreligger ikke tal for, hvor mange EU/EØS borgere, der modtager børnetilskud og bidragsforskud.
4.6.2.3. Utilsigtet brug
Retten til børnetilskud/bidragsforskud efter EF-reglerne er snævert knyttet til, at mindst en af forældrene har bopæl her i landet, eller status som arbejdstager /selvstændig erhvervsdrivende her i landet.

Børn af personer, der er omfattet af EF-reglerne, har ret til ydelserne på lige fod med danske statsborgere, når de bor her i landet. For børn af arbejdstagere/selvstændige erhvervsdrivende, der ikke har bopæl her i landet, bevares retten så længe pågældende forældre har beskæftigelse i Danmark svarende til et omfang som fastsat i definitionen af en arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, eller så længe pågældende forældre modtager syge-, barsel-, arbejdsløshedsdagpenge eller orlovsydelse fra Danmark.

Når en person ikke længere er arbejdstager i Danmark og ikke har bopæl her, vil børnene have ret til ydelserne, hvis den pågældende person modtager dansk pension, eller hvis pågældende er afgået ved døden. For ydelser til børn af pensionister eller til efterladte børn bevares retten uanset varigheden af den forudgående beskæftigelse i Danmark.

Når der er opnået ret til at have bopæl/bevare bopæl i Danmark, opnås og bevares retten til ydelserne således, uafhængigt af om modtageren er i beskæftigelse. På samme måde bevares retten til ydelser for personer, der er arbejdstager/selvstændig erhvervsdrivende i Danmark, selv om modtageren ikke har bopæl i Danmark.

Der kan derfor opnås en langvarig ret til ydelser på grundlag af ganske kort tids beskæftigelse i Danmark, j f. også beskrivelsen under pkt. 4.4.1.5.
48
Bilag 1:
Oversigt: Udvalgte begreber
EU-udvidelsen
På mødet i Det Europæiske Råd i København i december 2002 blev tiltrædelsesforhandlingerne afsluttet med 10 lande: Cypern, Estland, Letland, Litauen, Malta, Polen, Slovakiet, Slovenien, Den Tjekkiske Republik og Ungarn. Der sigtes på undertegnelse af tiltrædelsestraktaten den 16. april 2003 m.h.p. optagelse af de nye lande pr. 1. maj 2004. Afhængigt at de videre fremskridt i opfyldelsen af medlemskabskriterierne er målet, at Bulgarien og Rumænien kan blive medlemmer i 2007.
Arbejdskraftens frie bevægelighed
Fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser, personer og kapital er grundlæggende principper i EU.

Retten til fri bevægelighed for arbejdskraft fremgår af artikel 39 i EF-traktaten, der sikrer EUarbejdstageres ret til at 1) søge faktisk tilbudte stillinger, 2) bevæge sig frit inden for medlemsstaternes område i dette øjemed, 3) tage ophold i en af medlemsstaterne for at have beskæftigelse i henhold til de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der gælder for indenlandske arbejdstageres beskæftigelse, samt 4) blive boende på en medlemsstats område på de af Kommissionen ved gennemførselsforordninger fastsatte vilkår efter at have haft ansættelse der.

Artikel 39 er bl.a. udmøntet i Rådets forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som sikrer statsborgere i medlemsstaterne ret til at tage arbejde i andre medlemslande uden at blive udsat for forskelsbehandling. Forordningen dækker adgangen til beskæftigelse, familiemedlemmers afledte rettigheder, retten til social og skattemæssig ligestilling samt adgangen til bolig.

Overgangsordninger
Udkastet til tiltrædelsestraktat giver mulighed for at indføre overgangsordninger vedr. arbejdskraftens frie bevægelighed i forhold til borgere fra de nye EU-medlemslande dog undtaget Malta og Cypern:

Nationalforanstaltning
De nuværende EU-medlemsstater kan i de to første år efter udvidelsen med mulighed for forlængelse i yderligere 3 år iværksætte en "national foranstaltning" til regulering af adgangen til arbejdsmarkedet for borgere fra de nye EU-medlemsstater. Indførelse af en national foranstaltning kan eksempelvis bestå i krav særlige opholds- og arbejdstilladelser. Den nationale foranstaltning kan forlænges med yderligere to år - frem til syv år efter udvidelsen - men dette forudsætter, at der forekommer eller er risiko for alvorlige forstyrrelser på arbejdsmarkedet, og at Kommissionen forinden underrettes herom.

Medlemsstaterne har inden for den syvårige overgangsperiode mulighed for at lade den nationale foranstaltning afløse af EU's almindelige regelsæt.
49
Fuld implementering af reglerne om fri bevægelighed
Hvis man - straks fra udvidelsen eller senere - vælger at implementere EU-regelsættet vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed i forhold til arbejdstagere fra de nye medlemsstater, er det i de første to år efter udvidelsen en suveræn national afgørelse, hvilke forhold, der kan begrunde begrænsninger i den frie bevægelighed, når blot man ikke stiller borgere fra de nye EU-lande ringere end ved undertegnelsen af tiltrædelsestraktaten.

Herefter kan en medlemsstat, der udsættes for eller forventer "forstyrrelser på arbejdsmarkedet, som vil kunne udgøre en alvorlig risiko for levestandarden eller beskæftigelsen i en bestemt region eller i et bestemt erhverv" anmode Kommissionen om helt eller delvist at suspendere EU-regelsættet om fri bevægelighed. I "påtrængende" og "ekstraordinære" tilfælde kan et medlemsland suspendere den frie bevægelighed mod efterfølgende at give Kommissionen en begrundet underretning herom. Denne procedure kan anvendes i op til syv år efter udvidelsen.
Stand still-klausul
Klausulen, der er fastsat i tiltrædelsestraktaten, fastslår, at betingelserne for adgangen til arbejdsmarkedet for borgere fra de nye EU-medlemsstater ikke må gøres mere restriktive end de, der gjaldt ved underskrivelsen af tiltrædelsestraktaten.

Vandrende arbejdstager
En vandrende arbejdstager er i EU-rettens forstand en borger, der flytter fra et land til et andet for at påbegynde arbejde.

Arbejdstagerbegrebet er ikke klart defineret i Traktatens artikel 39 eller i forordning 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed. Borgere fra EU-lande opnår som udgangspunkt status som arbejdstagere og hermed adgang til sociale ydelser fra første arbejdsdag. Dette gælder dog kun, såfremt der er tale om faktisk og reel beskæftigelse, der ikke kun er marginal. Der kan ikke af EFdomstolens praksis udledes en bestemt tidsgrænse for hvor længe, man skal have arbejdet for, at beskæftigelsen ikke er marginal.

Til trods for, at det ikke er muligt at opstille præcise og udtømmende kriterier for, hvornår en person er omfattet af arbejdstagerbegrebet i artikel 39, er det alligevel muligt, på baggrund af retspraksis, at opstille visse retningslinjer for, hvem arbejdstagerbegrebet dækker:
•	personer, der er på arbejdsmarkedet og udøver en reel økonomisk aktivitet
•	personer, som efter arbejdsforholdets ophør reelt søger beskæftigelse
•	personer, som efter arbejdsforholdets ophør har påbegyndt en erhvervskvalificerende uddannelse, som har tilknytning til den tidligere beskæftigelse. Kravet om tilknytning gælder dog ikke, såfremt arbejdsforholdet er ophørt ufrivilligt.

Når man har status som arbejdstager, har man ret til ydelser ("sociale fordele") på lige fod med medlemsstatens egne borgere.

For så vidt angår arbejdssøgende gælder, at man har ret til at opholde sig i en medlemsstat for at søge arbejde i indtil seks måneder. Retten til ophold som arbejdssøgende er fastsat direkte i Traktatens artikel 39 (og nærmere udmøntet i forordning 1612/68). Disse arbejdssøgende forudsættes som udgangspunkt at være i stand til at forsørge sig selv.
50
Tredjelandes statsborger
Begrebet bruges om borgere fra lande udenfor EF/EØS.
EØS
Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. EØS-aftalen blev underskrevet den 2. maj 1992 og omfatter EU-landene samt Norge, Island og Liechtenstein (fra den 1. maj 1995). EØS er en vidtrækkende associeringsaftale, som viderefører de frihandelsaftaler, som fandtes mellem EF og EFTA.
51
Bilag 3
Beskæftigelsesministerens besvarelse af spørgsmål nr. 24 af 15. januar 2003 fra Folketingets Arbejdsmarkedsudvalg (Alm. del - bilag 159).
Spørgsmål nr. 24:	22 januar 2003
Ministeren bedes oversende et notat, der beskriver den svenske model til at
bremse adgangen til arbejdsmarkedet for borgere fra de nye EU-lande.	Voms sag
0729-0011
Svar.
Sverige har den 15. januar 2003 offentliggjort en udredning, der med reference til det svenske Udenrigsministerium - men uafhængigt af regeringen - analyserer spørgsmålet om EU-udvidelsen og vandrende arbejdstagere. Kopi af udredningen er vedlagt til orientering.

Hovedsynspunktet i udredningen er en anbefaling af at åbne det svenske arbejdsmarkedet for vandrende arbejdstagere fra de nye EU-lande under betingelse af, at der opnås beskæftigelse i reelle og seriøse job.

I forlængelse heraf - og for at modvirke opblomstring af et gråt arbejdsmarked og "social indvandring" - anbefaler udredningen, at der stilles krav om arbejdstilladelser til vandrende arbejdstagere fra de nye EU-lande.

EU's udvidelse set i lyset af den generelle udlændinge debat
I Sverige er der - efter udrederens opfattelse - generelt en positiv indstilling til indvandring og indvandrere. Såfremt dette billede skal opretholdes, er det vigtig at forbedre beskæftigelsesmulighederne for de indvandrere, der allerede bor i Sverige.

Ved offentliggørelsen af udredningen den 15. januar 2003 betonede udrederen, at der i Sverige pågår et stort arbejde med at sikre beskæftigelse og integration af indvandrere, flygtninge og asylsøgere, der allerede opholder sig i landet. "Social indvandring" fra de nye EU-lande vil kunne besværliggøre dette arbejde og også influere negativt på den offentlige opinion i relation til flygtninge/indvandrere.

Samarbejde med arbejdsmarkedets parter
Udrederen foreslår, at regeringen indbyder ° ! en fælles drøftelse med de faglige hovedorganisationer og arbejdsgivero° ;nisationer om mulighederne for dels at styrke integrationen, dels at sikre er- :.ensigtsmæssig rekruttering af udenlandsk arbejdskraft på områder, hvor der er konstateret mangel på arbejdskraft. Som eksempel nævnes rekruttering af læger og anden sundhedspersonale fra Polen og de balt L i.e lande.
Udredningen peger samtidig på behovet for at engagere og forpligte parterne i arbejdet med at sikre udefra kommende arbejdskraft med en relevant uddannelse, for så vidt angår såvel sprogfærdigheder som efterspurgte faglige kvalifikationer.

Begrænsede konsekvenser for arbejdsmarkedet
Udrederen forventer, at indvandringen til Sverige som følge af EUudvidelsen vil blive begrænset med ingen eller meget lille effekt på arbejdsmarkedet. Alt peger således på, at et åbent arbejdsmarked ikke vil medføre indvandring af "seriøse" arbejdstagere og arbejdssøgende i et opfang, der vil udgøre en trussel mod stabiliteten på det svenske arbejdsmarked.

Udrederen finder således ikke grundlag for at frygte løndumping på det ordinære arbejdsmarked. Det skylde dels forventninger til indvandringens faktiske omfang, dels at fagforeningerne forventes at ville følge lønudviklingen nøje.

Der peges i den forbindelse på, at der på længere sigt forventes mangel på arbejdskraft inden for forskellige sektorer på arbejdsmarkedet (herunder i særlig grad inden for sundhedsområdet).

Reduktion af sort arbejde
Muligheden for at opnå arbejdstilladelse på legale vilkår vil efter udrederens opfattelse kunne reducere mængden af illegale indvandrere og dermed sort arbejde fra de baltiske lande og Polen.

Muligheder for utilsigtet brug af sociale ydelser
På trods af ovenstående finder udrederen det nødvendigt at foreslå, at der som led i en national overgangsordning gennemføres tiltag med henblik på at forebygge organiseret misbrug af det svenske velfærdssystem.

Baggrunden herfor er den fattigdom og mangel på velfungerende velfærdssystemer, der findes i de kommende EU-lande.

Herudover peger udrederen på, at EU's regelsæt vedrørende vandrende arbejdstagere er meget lempelig i relation til, hvornår der opnås sociale rettigheder i et andet medlemsland. Som eksempel nævnes, at EU-domstolen ved retspraksis har stadfæstet, at et arbejde på blot 10 ugentlige timer giver rettigheder i henhold til reglerne for vandrende arbejdstagere og dermed adgang til hele det svenske velfærdssystem for såvel den vandrende arbejdstager som dennes familie.

Som eksempler på organiseret misbrug nævner udrederen konstruerede personhistorier og egentlige "instruktioner" om en let adgang til det svenske velfærdssystem. Udrederen vurderer endvidere, at der er en reel risiko for, at der vil kunne opstå spekulation i etablering af "proforma job", der udelukkende har til hensigt at give adgang til det svenske sociale system.

På den baggrund finder udrederen samlet, at der er en reel risiko for, at EUudvidelsen kan føre til utilsigtet brug af sociale ydelser og fremvækst af et gråt arbejdsmarked.
2/5
Forslag om national overgangsordning
For at modvirke disse mulige konsekvenser af EU-udvidelsen foreslår udrederen, at der som en national foranstaltning, og i en overgangsperiode på op til syv år, indføres krav om arbejdstilladelse til arbejdstagere fra de nye EUlande.

Arbejdstilladelserne foreslås tidsbegrænsede med mulighed for forlængelse. Det foreslås samtidig, at der stilles krav til virksomheder, der ansætter borgere fra de nye EU-lande om overholdelse af moms- og skatteregler, samt at arbejds- og opholdstilladelse kun gives, såfremt det pågældende job er af en karakter, der sikrer forsørgelse af den pågældende arbejdstager.

På ovenstående præmisser forudsættes det, at borgere fra de nye EU-lande stilles lige med øvrige EU-borgere i relation til at finde arbejde på det svenske arbejdsmarked.

Når arbejdstilladelse er udstedt, forudsættes arbejdstageren samt evt. medfølgende familie at nyde sociale rettigheder i henhold til gældende EUregler, så længe opholds- og arbejdstilladelsen er gældende.

Konkret udformning af overgangsordningen
Som nævnt foreslår udrederen, at det bør være lige så let for arbejdssøgende fra de nye EU-lande at opnå beskæftigelse i reelle job i Sverige, som tilfældet er for borgere fra de nuværende EU-lande. Sagsbehandlingstiden for udstedelse af opholds- og arbejdsbevis bør ikke overstige 14 dage. Der skal ikke foretages nogen vurdering af, om der allerede findes svensk arbejdskraft, der kan besætte den pågældende stilling, ligesom arbejdsmarkedets parter ikke forudsættes at blive hørt.

Et arbejde, der kan give ret til opholds- og arbejdstilladelse, foreslås defineret som et heltidsarbejde hos en arbejdsgiver, der er godkendt af skattemyndighederne, og hvor arbejdstageren oppebærer en løn, som det er muligt at leve for i Sverige.

Såfremt der er tale om varig beskæftigelse, foreslås udstedt en et-årig arbejdstilladelse, der kan forlænges med ét år ad gangen ind til sammenlagt fem år under forudsætning af, at den pågældende stadig er i beskæftigelse.

Hvis der i den femårige periode er tale om det samme arbejde, skal den årlige fornyelse af arbejdstilladelsen kunne gives automatisk uden indhentning af nye informationer fra skattemyndigheder m.v.

Efter fem år forudsættes den vandrende arbejdstagere at overgå til de generelle EU-regler på området.

Er der tale om et arbejde med en varighed på under ét år, gives arbejdstilladelsen for den periode, der svarer til jobbets faktiske varighed.

Hvis der er tvivl om jobbets karakter, foreslår udrederen, at arbejdstilladelsen i første omgang kun gives for et halvt år med henblik på forlængelse.
3/5
Ændring af det nugældende regelsæt for vandrende arbejdstagere
I relation til de regler, der gælder for øvrige EU-borgere, vil ovenstående regelsæt for borgere fra de nye EU-lande indebære:

•	Krav om udstedelse af arbejds- og opholdstilladelser.
•	Bedre kontrol med "seriøsiteten" i det arbejde, hvortil der gives arbejdstilladelse.
•	Arbejdstilladelsen gives ikke (som for øvrige EU-borgere) for fem år, men kun for et år ad gangen med mulighed for forlængelse.

Samarbejde mellem forskellige myndigheder
Når en arbejdstager fra de nye EU-lande søger opholds- og arbejdstilladelse med henvisning til ønsket om at varetage et konkret job, foreslås det, at udlændingemyndighederne ("Migrationsverket") indhenter en erklæring fra skattemyndighederne ("Rigsskatteverket") for at kunne bedømme, om der er tale om et "seriøst" arbejdstilbud eller ej. Af erklæringen skal fremgå, hvor længe den pågældende arbejdsgiver har været registreret i Sverige samt om og hvor meget, der er betalt i skat, arbejdsgiverafgifter og moms i de seneste år. Det skal endvidere angives, om virksomheden skylder penge til skattevæsnet. En del af disse oplysninger vil skattemyndighederne skulle hente fra "Patent- og registreringsverket".

På baggrund af oplysningerne fra skattemyndighederne skal udlændingemyndighederne foretage en vurdering af seriøsiteten i det pågældende jobtilbud.

Den svenske udreder anbefaler, at udlændingemyndighederne, skattevæsenet og Patent- og registreringsverket får til opgave at udvikle hurtige og effektive måder, hvorpå man elektronisk kan samarbejde og udveksle informationer i relation til ovenstående.

Udlændingemyndighederne får til opgave at garantere, at sagsbehandlingstiden for tildeling af arbejds- og opholdstilladelse for borgere fra de nye EUlande begrænses til maksimalt 14 dage.

Udrederen anbefaler, at der samarbejdes med arbejdsgiverorganisationerne ved den præcise fastlæggelse af, hvilke oplysninger der skal indgå i vurderingen af et jobs "seriøsitet".

Afsmittende effekt på praksis i relation til tredjelandes statsborgere Udrederen anfører, at den skærpede kontrol, der forudsættes at skulle etableres i relation til arbejdspladser og virksomheder i forbindelse med nye EUborgere, bør tages i anvendelse ved udstedelse af opholds- og arbejdstilladelse også for tredjelandes statsborgere.

Borgere fra de nye EU-lande, der allerede opholder sig i Sverige Overgangsreglerne omfatter ikke personer Ø de nye EU-lande, som ved udvidelsen allerede har opholds- og arbejdstilladelse i Sverige med en varighed af mere end et år. Disse personer forudsættes i forbindelse med EU-udvidelse at opnå samme rettigheder, som gælder for øvige EU-borgere
4/5
Familiemedlemmer
Den svenske udreder anbefaler, at det bliver muligt at søge og opnå beskæftigelse for familiemedlemmer til borgere fra de nye EU-lande, som opnår arbejdstilladelse i Sverige. Når det gælder familiemedlemmer til personer, der har fået arbejdstilladelse i Sverige, foreslås det, at man skal kunne tage et arbejde, uden at der stilles særlige krav til dette arbejde. Et familiemedlem, der får et deltidsarbejde med en begrænset lønindkomst, skal således eksempelvis ikke hindres deri, såfremt ægtefællen har en opholds- og arbejdstilladelse i henhold til det ovenfor anførte regelsæt.

Ophold i Sverige med henblik på at søge beskæftigelse
I henhold til EU-retten kan personer fra andre EU-lande opholde sig i et EUland i en begrænset periode med henblik på at søge beskæftigelse, såfremt man i jobsøgningsperioden kan forsørge sig selv. Personer fra et andet EUland, der opholder sig i landet i dette øjemed, har som udgangspunkt ikke ret til at opnå sociale ydelser.

Under visse betingelser gives økonomisk bistand fra den kommune, hvor den arbejdssøgende opholder sig. Ifølge den svenske bistandslov har den enkelte kommune nemlig det sidste ansvar for alle personer, der opholder sig i kommunen. Den bistand, som gives en arbejdssøgende fra et andet EU-land, er sædvanligvis midler til hjemrejse og ophold indtil hjemrejsen kan gennemføres.

Såfremt disse regler følges i praksis, er det derfor vurderingen, at muligheden for ophold i en jobsøgningsperiode for nye EU-borgere vil medføre meget begrænsede omkostninger for kommunerne.

Administrative omlægninger
Udrederen peger dog på, at retsgrundlag og -praksis ikke er tilstrækkeligt entydigt f s.v.a. de rettigheder, som arbejdssøgende EU-borgere kan påberåbe sig i henhold til den svenske bistandslov. Den konkrete anvendelse af bistandsreglerne synes at variere mellem de enkelte kommuner. Udrederen foreslår derfor, at der afholdes en "erfarings- og informationskonference" med politikere og sagsbehandlere fra kommuner og Landsting for at drøfte og præcisere fortolkningen af regelsættet på dette område.

Af administrative grunde har der været paksis for, at EU-borgere, som søger, men endnu ikke har opnået et opholdsbevis, tildeles et personnummer. Et sådant bevis har traditionelt givet adgang til en række sociale ydelser. Udrederen foreslår derfor, at denne praksis ophører, og at man i stedet sikrer udlændingemyndighederne tilstrækkelige ressourcer til at kunne nedbringe sagsbehandlingstiden for behandling af ansøgninger om opholds- og arbejdsbevis til maksimalt 14 dage.

Endelig peger udrederen på de administrative og ressourcemæssige problemer, der kan opstå, hvis mange kommer til Sverige for at søge arbejde og i den forbindelse vil anmode arbejdsformidlingen om bistand til jobsøgningen.
515